Справа № 367/7238/25
Провадження №2/367/861/2026

РІШЕННЯ
Іменем України

24 квітня 2026 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:
головуючого судді Третяк Я.М.,
за участю:
секретаря судових засідань – Люліної О.С.,
позивача – ОСОБА_1 ,
представника позивача – ОСОБА_2 ,
представника третьої особи – Ботнєвої Н.Г.,
неповнолітньої дитини – ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ірпені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування Коцюбинської селищної ради Бучанського району Київської області, про позбавлення батьківських прав, 

ВСТАНОВИВ:

У червні 2025 року позивач звернувся до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до відповідача, в якому просив суд позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 29.07.2000 між позивачем та відповідачем укладено шлюб, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_3 позивач стверджує, зо з початком повномасштабного вторгнення на територію України військ російської федерації відповідач виїхала за межі України і на даний час проживає в Республіці Франція, після чого востаннє приїздила додому осінню 2022 року аби забрати свої речі. Позивач неодноразово просив відповідача повернутися додому і жити повноцінною сім`єю, однак остання відмовлялася повертатися. Позивач зазначає, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 09.06.2025 шлюб між сторонами розірвано. Позивач стверджує, що з 24.02.2022 він одноосібно утримує неповнолітню доньку, виховує її та займається моральним і фізичним розвитком дитини. У позові зазначено, що 05.05.2025 позивача затримано в м. Києві представниками ІНФОРМАЦІЯ_2 , у результаті чого 09.05.2025 його було мобілізовано та направлено до військової частини НОМЕР_1 . Позивач стверджує, що з того дня його дитина залишилася без догляду батьків, піклування за його донькою взяли на себе ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Про ситуацію, що склалася було повідомлено Коцюбинську селищну раду, наказом від 08.05.2025 № 30 якої неповнолітню ОСОБА_3 було тимчасово влаштовано в родину ОСОБА_6 , який є хрещеним дівчинки. Позивач стверджує, що про таку ситуацію було повідомлено відповідача, але вона все одно відмовилася приїхати і забезпечити догляд донці, чим самоусунулася від виконання своїх обов`язків. Також, позивач зазначає, що рішенням Коцюбинської селищної ради Бучанського району Київської області № 82 від 20.05.2025 було затверджено висновок служби у справах дітей про визначення місця проживання дитини з батьком.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 24.06.2023 зазначену цивільну справу передано в провадження судді Ірпінського міського суду Київської області Третяк Я.М.
Ухвалою від 30.06.2025 позовну заява ОСОБА_1 залишено без руху.
Після усунення позивачем недоліків позовної заяви ухвалою від 30.06.2025 відкрито загальне позовне провадження у даній цивільній справі та призначено підготовче засідання.
Ухвалою суду від 20.11.2025 за клопотанням позивача було витребувано докази у Державної прикордонної служби України щодо перетину кордону відповідачем та на підставі ч. 7 ст. 81 ЦПК України - неповнолітньою дитиною ОСОБА_3 , а також задоволено клопотання представника позивача щодо допиту свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .
Витребувані судом докази надійшли 15.01.2026.
Ухвалою суду від 12.02.2026 закрито підготовче провадження у справі, а також задоволено клопотання представника позивача щодо допиту в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 , який є старшим повнолітнім сином сторін, та щодо опитування неповнолітньої ОСОБА_3 .
У судовому засіданні представник позивача просила суд задовольнити позов з підстав, зазначених у позові. Також, зазначила, що відповідач проживає за кордоном, донька сторін проживає з батьком. Повідомила суд про те, що не пізніше початку 2025 року відповідач припинила спілкування з дитиною, у зв`язку з тим, що остання образилася на матір, оскільки матір не бажала повертатися до України. Також, представник позивача зазначила, що у травні 2025 року позивача було мобілізовано, неповнолітня донька сторін залишилася під тимчасовим піклуванням її хрещеного ОСОБА_6 , але відповідач все одно відмовилася повертатися до дитини, що свідчить про її самоусунення від виховання та піклування дитиною. Також, у судовому засіданні представник позивача відмовилася від допиту свідка ОСОБА_7 і така відмова була прийнята судом.
Позивач у судовому засіданні підтримав доводи свого представника та додатково зазначив, що його доньці наразі 17 років і вона є студенткою 1 курсу КНЕУ. Зазначив, що в травні 2025 року його було мобілізовано, у зв`язку з чим його доньку було тимчасово влаштовано до родини її хрещеного, оскільки матір дитини проживала в іншій країні та не бажала повертатися до України. Позивач зазначив, що наразі він проходить військову службу, його військова частина дислокується в іншому місті, але він був відряджений до Київського регіону для здійснення рекрутингу, у зв`язку з чим проживає вдома разом з донькою. Також, позивач зазначив, що відповідач у 2022 році у зв`язку з бойовими діями покинула родину та разом з їх донькою ОСОБА_3 виїхала до Республіки Франції, де вони спільно проживали протягом року. Після чого їх донька самостійно повернулася до України і з цього часу матір дитини жодним чином не піклується про неї та матеріально не забезпечує. Позивач зазначив, що ним не вживалися заходи для спонукання відповідача виконувати свої обов`язки відносно їх доньки, такі питання в телефонному режимі між ними також не узгоджувалися. Також він не звертався до суду за примусовим стягненням з відповідача аліментів на його користь для утримання неповнолітньої доньки.
Представник третьої особи в судовому засіданні підтримала позов та зазначила, що позбавлення батьківських прав відповідача буде відповідати найкращім інтересам дитини. Також, зазначила, що наказ про тимчасове влаштування неповнолітньої дитини було скасовано, оскільки дитина фактично продовжила проживати з батьком.
Відповідач у судове засідання не прибула, повідомлялася судом у встановлено законом порядку, відзиву на позовну заяву не подавала. Проте, 19.03.2026 до суду від відповідача надійшли письмові пояснення, в яких вона підтвердила дійсність обставин, викладених у позові, зазначила, що наразі проживає у Франції, з донькою підтримувала зв`язок телефоном, але таке спілкування припинилося з травня 2025 року, коли відповідач відмовилася повертатися в Україну. У вказаних поясненнях відповідач не заперечувала проти позову та просила розгляд справи проводити за її відсутності.
Також, судом було допитано свідка ОСОБА_6 , який зазначив, що товаришує з позивачем, раніше з ним разом працювали. Повідомив, що родину Видолобів знає з 2005 року, часто спільно проводили час та є хрещеним батьком неповнолітньої ОСОБА_3 . Підтвердив належне ставлення батьків до дітей до 2022 року, після чого з відповідачем жодного разу не спілкувався, оскільки вона в лютому 2022 року разом з дітьми у зв`язку з бойовими діями виїхала за кордон. Також, зазначив, що йому відомо про те, що неповнолітня ОСОБА_3 проживала разом з матір`ю за кордоном близько року, але потім повернулася до батька в Україну. Свідок повідомив, що в травні 2025 року йому зателефонував позивач та повідомив, що його мобілізували, тому попросив оформити тимчасову опіку над своєю неповнолітньою донькою, що він і зробив. Поки позивач був відсутній вдома неповнолітня ОСОБА_3 була під його піклуванням, з матір`ю дитини він з цього приводу не зв`язувався. Також, свідку не відомі обставини щодо матеріального забезпечення дитини матір`ю та способу її участі у вихованні дитини на даний час.
Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні зазначив, що приятелює з позивачем, тривалий час знає родину Видолобів. Зазначив, що до 2022 року родина проживала добре, батьки належним чином виконували свої обов`язки щодо дітей. У травні 2025 року йому зателефонувала неповнолітня ОСОБА_3 , яка на той час проживала з батьком, та повідомила про його мобілізацію, у зв`язку з чим вони зателефонували хрещеному дитини, після чого він тимчасово опікувався дитиною. Йому відомо, що матір виїхала з країни у 2022 році, але обставин належності виконання нею обов`язків щодо неповнолітньої ОСОБА_3 свідок повідомити не зміг.
Судом також було опитано неповнолітню ОСОБА_3 , яка повідомила, що з 2023 року проживає з батьком. Її матір з лютого 2022 року проживає у Франції, до лютого 2023 року дівчина також проживала з матір`ю у Франції, але в подальшому вирішала кращім для себе проживати з батьком, тому повернулася в Україну, а з матір`ю підтримувала спілкування лише телефоном. У травні 2025 року було мобілізовано її батька, тому її тимчасово влаштували до родини її хрещеного. Оскільки матір не виявила бажання повертатися до України та виконувати свої обов`язки щодо піклування нею, неповнолітня ОСОБА_3 з травня 2025 року з матір`ю більше не спілкується. Наразі вона, не дивлячись на те, що батько продовжує проходити військову службу, проживає спільно з ним вдома в с. Коцюбинському, але іноді її батько перебуває в нетривалих відрядженнях. Неповнолітня ОСОБА_3 зазначила, що підтримує батька ОСОБА_1 у питанні щодо позбавлення батьківських прав відносно неї її матері ОСОБА_4 , оскільки вважає, що матір неналежно виконує свої обов`язки щодо неї.
Заслухавши пояснення учасників судового процесу, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 29.07.2000 перебували в шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 , виданим 29.07.2000 Відділом реєстрації актів громадянського стану Приморської районної адміністрації виконкому Одеської міськради.
Під час шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася донька ОСОБА_3 , про що в Книзі реєстрації народжень 11.08.2008 зроблено актовий запис № 72, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданим 11.08.2008 виконавчим комітетом Коцюбинської селищної ради м. Ірпеня Київської області.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 09.06.2025 шлюб між сторонами розірвано.
Також, судом установлено та не оспорюється сторонами, що в зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України відповідач ОСОБА_4 разом з донькою ОСОБА_3 у лютому 2022 року виїхали за межі України в іншу країну, після чого спільно проживали на території Республіки Франція.
Згідно відомостей, отриманих у Державної прикордонної служби України відповідач ОСОБА_4 разом з донькою ОСОБА_3 17.11.2022 разом поверталися на територію України, після чого разом знову виїхали за межі України 02.12.2022.
У подальшому 27.02.2023 неповнолітня ОСОБА_3 повернулася на територію України та залишилася проживати разом з батьком, при цьому згідно відомостей про перетин кордону України відповідач ОСОБА_4 після 02.12.2022 на територію України не поверталася.
Згідно акта перевірки житлових умов, складеного 08.05.2025 депутатом Коцюбинської селищної ради Бучанського району Київської області, за зверненням ОСОБА_6 було обстежено житлові умови родини Видолобів за адресою: АДРЕСА_1 , згідно якого встановлено, що вказаною адресою з 2008 року проживали позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_4 , неповнолітня ОСОБА_3 та повнолітній син ОСОБА_7 . При цьому, згідно вказаного акта відповідач ОСОБА_4 та повнолітній син сторін ОСОБА_7 з лютого 2022 року за вказаною адресою не проживають.
У свою чергу, згідно копії витягу із наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 09.05.2025 № 344/МГ позивача ОСОБА_1 з 09.05.2025 призвано на військову службу до Збройних сил України та направлено до військової частини НОМЕР_1 .
У цей час відповідач ОСОБА_4 перебувала за межами України та станом на 24.12.2025 до України не поверталася.
Також, установлено, що за заявою ОСОБА_6 від 08.05.2025, з урахуванням перебування відповідача ОСОБА_4 за кордоном та мобілізації позивача ОСОБА_1 , наказом начальника служби у справах дітей та сім`ї Коцюбинської селищної ради Бучанського району Київської області від 08.05.2025 № 30 вирішено тимчасово влаштувати неповнолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у сім`ю хрещеного батька ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням селищного голови Коцюбинської селищної ради Бучанського району Київської області від 20.05.2025 № 82 затверджено висновок Служби у справах дітей та сім`ї Коцюбинської селищної ради, відповідно до якого визначено місце проживання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 .
Після звернення до суду з вказаним позовом рішенням селищного голови Коцюбинської селищної ради Бучанського району Київської області від 15.07.2025 № 114 затверджено висновок Служби у справах дітей та сім`ї Коцюбинської селищної ради Бучанського району Київської області, відповідно до якого визначено доцільним позбавити батьківських прав відповідача ОСОБА_4 відносно її неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У цьому спорі ставиться питання про позбавлення відповідачки батьківських прав та відповідність припинення її обов`язку виховувати та утримувати нею неповнолітню дитину інтересам останньої.
Вирішуючи таке питання, суд виходить з таких норм права.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно з ч. 1 ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
У ч. 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
У ч.ч. 1, 2 та 4 ст. 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України.
Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
У ст. 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Згідно зі ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.
Такі висновку відповідають сталій практиці Верховного Суду, зокрема аналогічний правовий висновок Верховний Суд виклав у постановах: від 29.04.2020 у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20); від 23.12.2020 у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19); від 22.11.2023 у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23); від 07.02.2024 у справі № 455/307/22 (провадження № 61-16965св23).
У свою чергу, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
При цьому, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення її батьківських прав, покладено на позивача, висновок про що наведено в постанові Верховного Суду від 15.01.2025 у справі № 384/170/23.
Також, відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Україною згідно із Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).
У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька/матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23.10.2024 у справі № 464/2040/23).
Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Оцінюючи наданий позивачем висновок служби у справах дітей та сім`ї Коцюбинської селищної ради від 15.07.2025 про доцільність позбавлення батьківських прав матері ОСОБА_4 відносно її неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд бере до уваги, що згідно зі сталою позицією Верховного Суду (постанови від 15.04.2021 у справі № 243/13191/19-ц, від 26.07.2021 у справі № 638/15336/18, від 07.02.2022 у справі № 759/3554/20, від 10.11.2023 у справі № 401/1944/22, від 15.11.2023 у справі № 932/2483/21, від 23.10.2024 у справі № 464/2040/23) висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер, який повинен містити відомості щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком/матір`ю своїми обов`язками і були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, що найкраще відповідатиме інтересам дітей.
При цьому, Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови Верховного Суду від 12.02.2024 у справі № 202/1931/22, від 28.02.2024 у справі № 303/4697/22, від 23.10.2024 у справі № 464/2040/23 та інші).
Суд не погоджується з висновком висновок служби у справах дітей та сім`ї Коцюбинської селищної ради від 15.07.2025 щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, так як висновок не відповідає вищевказаним вимогам, не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про тривале, свідоме та злісне нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками. 
Так, у вказаному висновку не наведено обставин того, яким чином матір дитини повідомлялася щодо можливості застосування до неї такої виключної міри як позбавлення її прав щодо її дитини, яким чином з нею встановлювався зв`язок задля виправлення такої ситуації, не з`ясовувалося, чи застосовувалися будь-які інші більш гнучкі заходи впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків щодо доньки. Тому такий висновок служби в справах дітей суд не сприймає як такий, що відбповідає найкращим інтересам неповнолітньої ОСОБА_3 .
Таких доказів не було надано і самим позивачем, як не було надано доказів того, що питання нехтування відповідачем своїми обов`язками щодо дитини носить тривалий, свідомий та злісний характер з боку відповідача, адже як позивач спільно зі своїм представником, так і сама неповнолітня ОСОБА_3 , повідомляли суд, що саме за ініціативою доньки, остання обрала проживати спільно з батьком, у зв`язку з чим, 02.12.2022 (тобто, будучи особою, яка досягла 14 років) повернулася на територію України.
У той же час, суд зауважує, що відповідно до приписів ч. 2 ст. 29 Цивільного кодексу України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.
На переконання суду позивач не довів навмисного злісного та тривалого ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків та її винної поведінки, а тому не вбачає підстав для застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення її батьківських прав.
При цьому суд ураховує те, що до лютого 2022 року сторони та їх діти проживали спільно, між ними не виникало спорів щодо належності виконання їх обов`язків щодо виховання та забезпечення належного розвитку дітей, з лютого 2022 року по лютий 2023 року відповідач здійснювала особисте піклування про свою доньку, з якою спільно проживала без батька в іншій країні, спорів щодо вільного вибору неповнолітньою ОСОБА_3 місця свого проживання спільно з батьком з 14 років між сторонами не виникало, як не виникало спорів щодо способів участі матері у вихованні доньки, після обрання останньою місця свого проживання спільно з батьком.
Фактично питання щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав щодо її доньки виникло у позивача лише у червні 2025 року після його мобілізації до Збройних Сил України.
У свою чергу, суд ураховує, що неповнолітня ОСОБА_3 наразі проживає спільно з батьком в їх родинному будинку, незважаючи на те, що він проходить військову службу. До того ж, суд вважає, що невдовзі ОСОБА_3 набуде повноліття, до цього часу у позивача є можливість вжити інші більш гнучкі заходи впливу для спонукання ОСОБА_4 до належного виконання своїх батьківських обов`язків (як то стягнення аліментів, визначення способів участі матері у вихованні доньки тощо), що забезпечить з урахуванням кровоного зв`язку забезпечити дотримання прав дитини та матері та спрятиме збереження нормального зв`язку між ними. У випадку відсутності позитивного результату від таких заходів у подальшому як позивач, так і безпосередньо його донька (оскільки таким особистим правом наділені діти з 14-ти років) не позбавлені можливості повторно ініціювати питання щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно своєї доньки.
Аналіз установлених у справі обставин свідчить про те, що між батьками фактично не існувало спору щодо проживання та виховання дитини, питання щодо чого батьками було вирішено з огляду на бажання їх доньки, а надані докази не підтверджують наявності у діях ОСОБА_4 свідомого, винного, тривалого та злісного ухилення від виконання батьківських обов`язків. Відтак ці обставини не свідчать про наявність передбачених ст. 164 СК України виключних підстав для позбавлення її батьківських прав.
Позивач ОСОБА_1 не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження винної поведінки відповідачки та її свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками стосовно доньки, що могли б бути підставою для позбавлення її батьківських прав.
У даній справі не встановлено, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно дитини.
Таким чином, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому, суд у контексті конкретних обставин цієї справи дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.
При цьому, судом враховується позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 25.02.2025 у справі № 562/635/24, відповідно до якої відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. 
А тому, письмові пояснення відповідача ОСОБА_4 , в яких вона визнає позов про позбавлення її батьківських прав, суд не приймає, оскільки згідно з положеннями ч.ч. 2, 3 ст. 155 Сімейного кодексу України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.
Отже, встановивши відсутність фактів злісного нехтування відповідачем ОСОБА_4 своїми батьківськими обов`язками щодо неповнолітньої доньки, суд вважає, що у даному випадку виняткових обставин для застосування такого заходу впливу у спірному випадку немає з огляду на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, а тому вірним буде відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_4 стосовно неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За приписами ч.ч. 1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, судові витрати, понесені позивачем, суд залишає за ним. Відповідач не заявляла в справі про свої судові витрати.
Керуючись ст.ст. 2, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 247, 258, 263, 264, 265, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та піклування Коцюбинської селищної ради Бучанського району Київської області, про позбавлення батьківських прав – залишити без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту проголошення рішення.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , інші дані суду не відомі.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Коцюбинської селищної ради Бучанського району Київської області, ЄДРПОУ 04360600, адреса місцезнаходження: 08298, Київська обл., Бучанський р-н, вул. Доківська, б. 2.

Суддя:          Я.М. Третяк