ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/514/26	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №690/555/25 Категорія: 304090000 	Линдюк В. С. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Василенко Л.І., Сіренка Ю.В., розглянувши в порядку письмового провадження в м. Черкаси апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Багачевського міського суду Черкаської області від 11 грудня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в :

У серпні 2025 року ТОВ «ФК «Еліт Фінанс»звернулося до суду із вказаним позовом до відповідача, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що 26.03.2019 року між ОСОБА_1 та акціонерним товариством «Альфа-Банк» (далі – АТ «Альфа-Банк») укладено договір про надання кредиту № 491002362 (далі – Договір № 491002362), відповідно до умов якого відповідач отримав грошові кошти в розмірі 29 784,44 грн. строком на 60 місяців на споживчі потреби, які зобов`язався повернути, сплативши проценти в розмірі 32% річних від суми кредиту. АТ «Альфа-Банк» свої зобов`язання за договором виконало та надало ОСОБА_1 грошові кошти. Відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредитних коштів у зв`язку з чим виникла заборгованість.
АТ «Альфа-Банк» на підставі договору факторингу від 22.02.2021 року відступлено ТОВ «ФК «ФОРТ» право вимоги до ОСОБА_1 за Договором № 491002362, а вже 23.02.2021 року ТОВ «ФК «ФОРТ» відступлено ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» право вимоги до ОСОБА_1 за Договором № 491002362 заборгованість за яким станом на 23.02.2021 року становила 40 925,05 грн., з яких: 28 218,73 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 11 406,32 грн. – заборгованість за відсотками за користування кредитом, про стягнення якої й подано позов.
Рішенням Багачевського міського суду Черкаської області від 11 грудня 2025 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» заборгованість за кредитним договором від 26.03.2019 року № 491002362 в сумі 40 925,05 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» судові витрати в сумі 12 228,00 грн., з яких: 3 028,00 грн. – витрат на оплату судового збору, 9 200,00 грн. – витрати на професійну правничу допомогу.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що суд вважав доведеним, що 26.09.2019 року між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк» укладено Договір № 491002362, за умовами якого відповідачем на умовах строковості, поворотності та платності отримано в кредит грошові кошти в розмірі 29 784,44 грн., якими погашено заборгованість за кредитним договором від 20.08.2015 року № 630294313. Однак ОСОБА_1 своїх зобов`язань за Договором № 491002362 шляхом сплати щомісячних платежів відповідно до узгодженого графіку своєчасно та належним чином не виконано, внаслідок чого станом на 22.02.2021 року виникла заборгованість у сумі 40 925,05 грн., з яких: 28 218,73 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 11 406,32 грн. – заборгованість за відсотками за користування кредитом, 1 300,00 грн. – заборгованість за штрафними санкціями, право вимоги якої АТ «Альфа-Банк» на підставі Договору № 1 відступило ТОВ «ФК ФОРТ», яке в подальшому на підставі Договору № 01-23-02/21 відступило її ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС».
Доводи ОСОБА_1 про відсутність доказів належного повідомлення його ТОВ «ФК ФОРТ» та ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» про набуття ними права вимоги до нього за Договором № 491002362 суд відхилив, оскільки саме по собі неповідомлення відповідача про відступлення права вимоги не припиняє зобов`язань сторін за кредитним договором і не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором на користь нового кредитора, тобто не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань.
Такожсуд не взяв до уваги, вважаючи неналежними доказами, копії платіжних документів щодо сплати ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» грошових коштів на загальну суму 8 247,00 грн. у період часу з 30.04.2019 року по 25.11.2019 року, що узгоджується з вимогами ч. 4 ст. 77 ЦПК України, оскільки відповідно до зазначеного цільового призначення в цих платіжних документах їх сплата зумовлена погашенням заборгованості за кредитом № 491002363 від 26.03.2019 року, а позовні вимоги стосуються заборгованості за Договором № 491002362.
При цьому, відомості щодо сплати ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» грошових коштів на загальну суму 8 007,54 грн. (а не 8 008,54 грн. як помилково зазначено відповідачем в одному з реєстрів платіжних документів за період часу з 30.04.2019 року по 25.11.2019 року) на погашення заборгованості за Договором № 491002362 в повній мірі відображено в розрахунку заборгованості за Договором № 491002362, наданим представником позивача.
Не погоджуючись із вказаним рішення суду першої інстанції  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що судове рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у частині нарахованих відсотків та штрафів, та змінити у частині стягнутого боргу за тілом кредиту шляхом його зменшення до розміру фактично отриманого та неповернутого тіла кредиту. 
Зазначає, що позивач не надав доказів направлення відповідачу письмового повідомлення про заміну кредитора, а тому він був позбавлений об`єктивної можливості належним чином виконати зобов`язання.
Суд стягнув всю суму тіла кредиту станом на 2021 рік, хоча строк кредитування спливає лише 27.03.2024 року. Суд не врахував, що без належного доказу направлення вимоги про дострокове повернення кредиту, позивач мав право стягувати виключно прострочені щомісячні платежі, а не весь залишок тіла кредиту на майбутнє.
Зазначає, що норма щодо продовження строків на час воєнного стану не поширювалася на спеціальну позовну давність у 1 рік, встановленому ст. 258 ЦК України для стягнення неустойки (штрафу, пені).
Рішення суду ґрунтується на копіях виписок та розрахунку, достовірність яких ставилося під сумнів відповідачем, а їх оригінали судом не витребувано.
У частині витрат на правничу допомогу вказує, що позивач не надав детального опису робіт виконаних адвокатом.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судове рішення оскаржено у частині стягнутої заборгованості за тілом кредиту та відсотками, а тому підлягає перегляду судом апеляційної інстанції саме у даній частині.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам.
При розгляді справи встановлено, що відповідач ОСОБА_1 26.03.2019 року звернувся до АТ «Альфа-Банк», яке в подальшому з 30.11.2022 року змінило найменування на АТ «Сенс Банк», з письмовою офертою на укладення угоди про надання кредиту № 491002362, яка передбачала надання кредиту в розмірі 29 784,44 грн. для повернення заборгованості за кредитним договором від 20.08.2015 року № 630294313, шляхом зарахування кредитних коштів на вказаний ним рахунок, відкритий в АТ «Альфа-Банк», строком на 60 місяців, яку зобов`язувався повернути 27.03.2024 року, зі сплатою фіксованої процентної ставки в розмірі 32,00% річних, яка 26.03.2019 року акцептована АТ «Альфа-Банк».
Відповідно до змісту угоди про надання кредиту № 491002362 її невід`ємними частинами є додаток № 1, що визначає складові загальної вартості кредиту, графік платежів з повернення кредиту та сплати відсотків за його користування, суми комісійної винагороди та інші платежі за угодою.
Згідно з графіком платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості супутніх послуг, що є додатком № 1 до угоди про надання кредиту № 491002362, ОСОБА_1 зобов`язаний щомісячно, в період часу з 27.03.2019 року до 27.03.2024 року, до 19 числа кожного місяця здійснювати мінімальний платіж у розмірі 1 000,54 грн., що свідчить про застосування аннуїтетної схеми нарахування відсотків. Даним графіком фактично визначено, що сума процентів за користування кредитом становитиме 30 247,23 грн.
Також сторонами Договору № 491002362 погоджено застосування штрафних санкцій в разі прострочення позичальником щомісячних платежів у розмірі 100 грн. – за кожне прострочення платежу, що триває від 1 до 4 днів та 300 грн. – за кожне прострочення платежу, що триває 5 днів і більше.
Відповідно до розрахунку заборгованості за Договором № 491002362 ОСОБА_1 в період часу з 26.03.2019 року по 27.01.2021 року на виконання своїх зобов`язань відповідачем сплачено грошові кошти в сумі 8 007,54 грн., з яких: 1 565,71 грн. зараховано на погашення заборгованості за тілом кредиту, 5 941,83 грн. – на погашення відсотків за користування кредитом, 500,00 грн. – на погашення штрафу.
Таким чином станом на 22.02.2021 року загальна сума заборгованості ОСОБА_1 становила 40 925,05 грн., з яких: 28 218,73 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 11 406,32 грн. – заборгованість за відсотками за користування кредитом, 1 300,00 грн. – заборгованість за штрафними санкціями.
Між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК ФОРТ» 22.02.2021 року укладено договір факторингу № 1 (далі – Договір № 1), за умовами якого АТ «Альфа-Банк» відступило ТОВ «ФК ФОРТ» право вимоги в сумі 243 430 993,52 грн. до боржників за кредитними договорами, перелік яких наведено в Додатку № 1-1 до нього.
Згідно з п.п. 2.2, 2.3 Договору № 1 право вимоги, що відступається за даним договором включає суму заборгованості за основною сумою кредитів, нарахованими процентами, комісіями та всіма іншими платежами за договорами, право на одержання яких належить АТ «Альфа-Банк». Право вимоги вважається відступленим з моменту підписання цього договору та в день його підписання також підписується акт прийому-передачі реєстру боржників.
Відповідно до змісту п.п. 1.1, 4.2, 5.1, 5.1.4, 5.1.5 Договору № 1 ТОВ «ФК ФОРТ», крім іншого, має право на наступне відступлення права вимоги третім особам та протягом 90 календарних днів після підписання цього договору, але не раніше здійснення повної оплати узгодженої суми грошових коштів за відступлене право вимоги, отримати в АТ «Альфа-Банк» оригінали договорів і документацію до них (сукупність документів, що стосуються отримання боржником кредиту, копії паспорту та довідки про ідентифікаційний номер боржника тощо).
Умовами п. 5.4.6 Договору № 1 передбачено, що ТОВ «ФК ФОРТ» протягом 60 робочих днів з моменту підписання акту прийому-передачі договорів і документації до них, готує та направляє письмові повідомлення боржникам про відступлення ТОВ «ФК ФОРТ» права вимоги.
За змістом п. 5.4.3 Договору № 1 у разі отримання коштів від боржників в рахунок виконання зобов`язань за основними договорами АТ «Альфа-Банк» зобов`язаний перерахувати ці кошти ТОВ «ФК ФОРТ» протягом 5 банківських днів з дати їх отримання на відповідний банківський рахунок.
Згідно з копією акту приймання-передачі від 22.02.2021 року АТ «Альфа-Банк» передано ТОВ «ФК ФОРТ» реєстр боржників від 22.02.2021 року до Договору № 1.
Відповідно до копії платіжної інструкції від 23.02.2021 року № 35 ТОВ «ФК ФОРТ» перераховано на користь АТ «Альфа-Банк» грошові кошти в розмірі 14 235 001,00 грн. за право вимоги згідно з Договором № 1.
Згідно копією витягу з реєстру договорів, права за якими відступаються, та боржників за такими договорами, що є додатком до Договору № 1, АТ «Альфа-Банк», крім іншого, відступлено ТОВ «ФК ФОРТ» право вимоги заборгованості до ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) за Договором № 491002362 на загальну суму 40 925,05 грн., з яких: 28 218,73 грн. – залишок заборгованості за тілом кредиту, 11 406,32 грн. – залишок заборгованості за відсотками, 1 300,00 грн. – залишок заборгованості за штрафними санкціями.
Між ТОВ «ФК ФОРТ» та ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» 23.02.2021 року укладено договір факторингу № 01-23-02/21 (далі – Договір № 01-23-02/21), за умовами якого ТОВ «ФК ФОРТ» відступило ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» право вимоги на суму 243 430 993,52 грн. до боржників за кредитними договорами, перелік яких наведено в Додатку № 1-1 до нього.
Згідно з п.п. 2.2, 2.3 Договору № 01-23-02/21 право вимоги, що відступається за даним договором включає суму заборгованості за основною сумою кредитів, нарахованими процентами, комісіями та всіма іншими платежами за договорами, право на одержання яких належить ТОВ «ФК ФОРТ». Право вимоги вважається відступленим з моменту підписання цього договору та в день його підписання також підписується акт прийому-передачі реєстру боржників.
Відповідно до п.п. 1.1, 4.2, 5.1, 5.1.4, 5.1.5 Договору № 01-23-02/21 ТОВ «ФК ФОРТ», крім іншого, має право на наступне відступлення права вимоги третім особам та протягом 90 календарних днів після підписання цього договору, але не раніше здійснення повної оплати узгодженої суми грошових коштів за відступлене право вимоги, отримати в АТ «Альфа-Банк» оригінали договорів і документацію до них (сукупність документів, що стосуються отримання боржником кредиту, копії паспорту та довідки про ідентифікаційний номер боржника тощо).
Умовами п. 5.4.6 Договору № 01-23-02/21 передбачено, що ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» протягом 60 робочих днів з моменту підписання акту прийому-передачі договорів і документації до них, готує та направляє письмові повідомлення боржникам про відступлення ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» права вимоги.
Згідно копією акту приймання-передачі від 23.02.2021 року ТОВ «ФК ФОРТ» передано ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» реєстр боржників від 23.02.2021 року до Договору № 01-23-02/21.
Відповідно до копії платіжної інструкції від 23.02.2021 року № 129 ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» перераховано на користь ТОВ «ФК ФОРТ» грошові кошти в розмірі 13 255 000 грн. за право вимоги згідно Договору № 01-23-02/21.
Згідно копією витягу з реєстру договорів, права за якими відступаються, та боржників за такими договорами, що є додатком до Договору № 01-23-02/21, ТОВ «ФК ФОРТ», крім іншого, відступлено ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» право вимоги заборгованості до ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) за Договором № 491002362 на загальну суму 40 925,05 грн., з яких: 28 218,73 грн. – залишок заборгованості за тілом кредиту, 11 406,32 грн. – залишок заборгованості за відсотками, 1 300,00 грн. – залишок заборгованості за штрафними санкціями.
Статтею 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Як передбачено частиною першою статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
В силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, норми якої в силу частини другої статті 1054 ЦК України поширюються на кредитні відносини, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Із положень пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України слідує, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах,що існували на момент переходу цих прав,якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).
Як передбачено частиною першою статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Частиною першою статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За змістом частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (стаття 89 ЦПК України).
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів.
За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів.
Предметом виконання грошового зобов`язання за кредитним договором є певна грошова сума, що має бути сплачена боржником кредитору.
Враховуючи презумпцію відплатності кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити проценти за користування грошовими коштами.
Відступлення права вимоги означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором і новим кредитором. Одним із різновидів відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).
Зобов`язання за договором повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до його умов, а також вимог актів цивільного законодавства.
Боржник визнається таким, що прострочив виконання зобов`язання за договором, якщо він не приступив до його виконання, тобто не виконує дій, які випливають із змісту зобов`язання, в строки, встановлені договором.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.
Зібрані докази вказують на те, що АТ «Альфа-Банк» і ОСОБА_1 уклали в письмовій формі кредитний договір, який підписаний відповідачем. За умовами цього договору АТ «Альфа-Банк» надало ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 29784,44 грн., а відповідач зобов`язався повернути кредит і сплатити проценти у порядку, визначеному кредитним договором.
Факт укладення АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 кредитного договору та отримання відповідачем кредитних коштів встановлений судом першої інстанції. Відповідач не оспорює рішення суду в частині цієї обставини.
За договором факторингу від 22.02.2021 року АТ «Альфа-Банк» відступило ТОВ «ФК ФОРТ» право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором.
В подальшому між ТОВ «ФК ФОРТ» та ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» 23.02.2021 року укладено договір факторингу № 01-23-02/21, у відповідності до якого право вимоги за кредитним договором № 491002362 перейшло ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС».
Факт укладення договорів факторингу та набуття позивачем права вимоги за кредитним договором також встановлений судом і не оспорений ОСОБА_1 . 
Щодо доводів апеляційної скарги в частині того, що відповідач не був належним чином повідомлений про відступлення права вимоги, а тому не міг виконати зобов`язання за кредитним договором, то колегія суддів враховує наступне.
Неповідомлення боржника про заміну кредитора не є підставою для визнання договору недійсним, а лише тягне за собою наслідки, передбачені статтею 516 ЦК України, якою встановлено, що, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. У зв`язку з викладеним доводи позивача в цій частині є неспроможними.
Розрахунок заборгованості за кредитним договором в сукупності з випискою по особовому рахунку свідчить про невиконання ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором.
Щодо аргументів апеляційної скарги в частині того, що позивачем не доведено настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі, то колегія суддів враховує, що датою повернення кредиту 27.03.2024 року. З вказаним позовом ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» звернулося до суду 18 серпня 2025 року, тобто після настання строку виконання кредитного договору в повному обсязі.
В частині доводів пропуску строку позовної давності до вимог про стягнення штрафу, то колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (пені, штрафів).
Згідно з розрахунком заборгованості (а.с. 28), штраф відповідачу нараховано 27.11.2019 у розмірі 400,00 грн., 27.12.2019 – 400,00 грн., 27.01.2020 – 400,00 грн., 27.02.2020 – 100,00 грн.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначено, що: «для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (див. пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц)».
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).
У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії (пункт 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, в редакції чинній на момент звернення з позовом).
Враховуючи, що останнім днем звернення до суду з позовом про стягнення штрафу, нарахованого, починаючи з 27.11.2019 у межах строку позовної давності, було 27.11.2020 року, а Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX щодо продовження позовної давності на час дії карантину набрав чинності 2 квітня 2020 року. З огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, звернення товариства з даним позовом відбулось у межах позовної давності. 
Крім того, як було зазначено вище, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені, зокрема, статтею 258 ЦК України, продовжуються на строк його дії.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про сплив позовної давності до вимог про стягнення штрафів не знайшли свого підтвердження.
Щодо тверджень викладених в апеляційній скарзі у частині ненадання оригіналів доказів наявної заборгованості (розрахунку, виписки по рахунку), достовірність яких відповідачем ставилася під сумнів у суді першої інстанції.
Відповідно до частини п`ятої статті 95 ЦПК України учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.
В позовній заяві товариство зазначило про те, що у позивача наявні оригінали письмових доказів, копії яких додано до справи.
Згідно з частиною шостою статті 95 ЦПК України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Відповідач у суді першої інстанції не заявляв вимог про витребування письмових доказів, достовірність яких ставить наразі під сумнів.
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить суд витребувати у позивача оригінал кредитного договору, банківських виписок, реєстру боржників до договорів факторингу.
Колегія суддів, надаючи оцінку вказану клопотанню зважає на наступне. 
У розумінні ст. 81 ЦПК України обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Порядок подання доказів передбачено ст. 83 ЦПК України, порядок витребування доказів передбачено ст. 84 ЦПК України.
Згідно ч. 1ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 84 ЦПК України у клопотанні повинно бути зазначено який доказ витребовується; обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.
Витребування доказів судом має бути застосовано як виключення, а не як правило. Сторона не має зловживати правом клопотати про витребування доказів для отримання якої-небудь інформації, що може бути використана для доведення обставин, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Згідно ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Встановлено, що матеріали справи містять належні, допустимі та достатні докази, що в своїй сукупності надають суду можливість встановити обставини справи для перевірки доводів апеляційної скарги.
При цьому, відповідачем у встановленому порядку не доведена виключна необхідність у витребуванні зазначених в клопотанні доказів апеляційною інстанцією.
Крім того, слід зауважити, що заявляючи клопотання про витребування оригіналу кредитного договору, відповідачем у поданій апеляційній скарзі не заперечується факт укладення такого договору, або ж укладення його на інших умовах.
За таких підстав, колегія суддів прийшла до висновку про відмову у задоволенні клопотання про витребування доказів, оскільки у заявленому клопотанні не наведено підстав для витребування доказів в контексті їх значення для правильного розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, за умови наявності в матеріалах справи достатніх і допустимих доказів, які під сумнів у суді першої інстанції відповідачем не ставилися.
Щодо витрат на правничу допомогу заявлених товариством у суді першої інстанції.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 наполягає на тому, що суд першої інстанції безпідставно їх стягнув без надання товариством опису виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).
Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно положень частини першої - шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподіл судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (надання послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Тобто у ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Схожі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20, від 08 червня 2021 року у справі 550/936/18.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в даній справі представником позивача долучено копії: договору про надання правничої допомоги від 03.07.2024 року № 03-07/24, укладеного між ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» та адвокатом Литвиненко О.І.; акту приймання-передачі наданих послуг від 02.06.2025 року № 4 на суму 9 200 грн.; платіжної інструкції ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» від 10.06.2025 року № 2687 про сплату ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» на користь адвоката Литвиненко О.І. грошових коштів у розмірі 9 200,00 грн. згідно договору від 03.07.2024 року № 03-07/24.
В контексті оцінки доводів відповідача щодо недоведеності позивачем понесення витрат на професійну правничу допомогу з огляду на відсутність детального опису робіт (наданих послуг), витраченого адвокатом часу, колегія суддів враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у подібних правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21), згідно з яким учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.
У Акті приймання-передачі наданих послуг від 02.06.2025 року наданий детальний перелік наданих послуг, час затрачений адвокатом, а також їх вартість. 
Колегія суддів звертає увагу, що у суді першої інстанції відповідачем не заявлялося вимог про неспівмірність витрат на правничу допомогу, а тому суд першої інстанції, враховуючи обґрунтованість позовних вимог у повному обсязі дійшов вірного висновку про їх стягнення на користь позивача.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Багачевського міського суду Черкаської області від 11 грудня 2025 року– залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 

Судді