Справа № 134/1335/25
Провадження № 22-ц/801/238/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Швець Л. В.
Доповідач:Береговий О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року	Справа № 134/1335/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Берегового О.Ю. (суддя - доповідач),
суддів: Войтка Ю.Б., Шемети Т.М.,
розглянув цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 11 листопада 2025 року, ухвалене місцевим судом за головування судді Швець Л.В., дата складення повного рішення невідома, 

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.
В серпні 2025 року ТОВ «Він Фінанс» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 368461 від 19.10.2018 у розмірі 19395,63 грн, мотивуючи позовні вимоги тим, що 19 жовтня 2019 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання фінансового кредиту № 368461, відповідно до умов якого відповідачу було видано кредит в сумі 4 000 грн строком на 20 днів. 12 квітня 2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» (ТОВ «Він Фінанс) було укладено договір факторингу № 1, відповідно до умов якого, а також умов додаткової угоди № 12 до цього договору від 12 квітня 2018 року, ТОВ «Авентус Україна» відступило права грошової вимоги за кредитним договором, укладеним із відповідачем, ТОВ «ФК «Довіра та гарантія».
Відповідач зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим виникла заборгованість в розмірі 14 820,00 грн, з яких: 4 000,00 грн – сума основного боргу; 1 280,00 грн – сума боргу за процентами; 9 540,00 грн сума боргу за пенею і штрафами. Крім того, у відповідності до положень ст. 625 ЦК України відповідач зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням 3 % річних та індексу інфляції.
Вищевикладене стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про стягнення на його користь з відповідача заборгованості за кредитним договором № 368461 від 19.10.2018 в розмірі 19 395,63 грн, з яких: 4 000,00 грн – сума основного боргу; 1 280,00 грн – сума боргу за процентами; 9 540,00 грн сума боргу за пенею і штрафами; 3 240,61 грн – сума інфляційних втрат; 1 335,02 грн – 3% річних. Також позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача судові витрати.
Рішення суду першої інстанції.
Рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 11 листопада 2025 року позов задоволено, стягнуто з  ОСОБА_1  на користь ТОВ «ВІН ФІНАНС» - заборгованість за кредитним договором № 368461 від 19 жовтня 2018 року, в розмірі 19395,63 грн, судовий збір у сумі 2422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5000,00 грн.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Не погодившись з вказаним рішенням суду,  ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, ухвалене без дотримання норм чинного законодавства та практики Верховного Суду. Просить рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 11 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Вирішити питання щодо стягнення судових витрат.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивач не надав належних та допустимих доказів факту передачі права грошової вимоги до відповідача, саме у заявленому позивачем розмірі та не надав до суду первинні банківські документи, якими має підтверджуватись заборгованість за кредитом, тому позивачу має бути відмовлено у задоволені позовних вимог у повному обсязі, у зв`язку із їх недоведеністю.
Провадження у справі в суді апеляційної інстанції.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 11 грудня 2025 року апеляційна скарга  ОСОБА_1  залишена без руху та надано скаржнику строк для усунення недоліків апеляційної скарги.
16 грудня 2025 року скаржником на усунення недоліків апеляційної скарги надіслано суду платіжний документ, що підтверджує сплату судового збору за подання апеляційної скарги.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 22 грудня 2025 року відкрито апеляційне провадження в цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 05 січня 2026 року розгляд справи в апеляційній інстанції призначено без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України.
30 грудня 2025 року від представника позивача до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому надано письмові пояснення по суті спору. 
Позиція суду апеляційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
Судом встановлено, що 19 жовтня 2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладений договір про надання фінансового кредиту № 368461.
Відповідно до п.1.1 Договору, Товариство надає Клієнту грошові кошти в розмірі 4000,00 гривень на умовах строковості, зворотності платності, а Клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. Пунктом 1.2 Договору зазначено, що сторони погодили фіксовану процентну ставку за користування кредитом: 0.01 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.4 цього Договору – строк дії Договору 20 днів.
Кредит надається шляхом перерахування Товариством грошових котів на банківський картковий рахунок Клієнта – п. 1.5 Договору.
Згідно з пунктом 4.4. Договору, у випадку прострочення повернення суми кредиту за користування кредитом Клієнт зобов`язаний сплатити Товариству – пеню в розмірі 3% від суми кредиту за кожен день прострочення, починаючи з 4 дня прострочення. Строк нарахування пені не може перевищувати 90 днів; - на 4 день прострочення, крім пені додатково сплатити штраф в розмірі 100 грн.; - на 30 день прострочення, крім пені, додатково сплатити штраф у розмірі 300 грн.; на 90 день прострочення, крім пені, додатково сплатити штраф у розмірі 500 грн.
Відповідно до розрахунку заборгованості за укладеним договором № 368461 від 19.10.2018 року, позичальника ОСОБА_1 зазначено, що проценти в сумі 0,40 грн за кожен день користування кредитом нараховані протягом 20 днів, а саме з 19.10.2018 року по 07.11.2018 року включно. З 08.11.2018 року по 27.11.2018 року проценти в сумі 72,00 грн нараховані відповідно до п. 3.4 Договору. 01.12.2018 року нарахований штраф в розмірі 100,00 грн, а також з 01.12.2018 року по 18.02.2019 року включно нарахована пеня в розмірі 120,00 грн за кожен день прострочення; 27.12.2018 року нарахований штраф в розмірі 300,00 грн., що в загальному становить штраф в розмірі 400,00 грн, пеня в розмірі 9600,00 грн.
Зазначений розрахунок відповідає умовам договору, та здійснений належним чином.
Як вбачається з умов вказаного вище договору, його невід`ємною частиною є Правила надання коштів у позику, в тому і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна», розміщені на сайті товариства.
Відповідач підтвердив, що він ознайомлений з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися (преамбула кредитного договору).
12 квітня 2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» було укладено договір факторингу № 1, відповідно до умов якого ТОВ «Авентус Україна» зобов`язується відступити ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Авентус Україна» за плату на умовах, визначених цим договором.
Зважаючи на те, що вищевказаний договір факторингу було укладено до укладення договору позики, заборгованість за яким, є предметом спору, судом прийнято до уваги, що за цим договором факторингу право вимоги означає права грошових вимог до боржників по сплаті боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.
12 квітня 2018 року ТОВ «Авентус України» (Клієнт) та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (Фактор) уклали договір факторингу № 1. Відповідно до п. 2.1. Клієнт зобов`язується відступити Фактору Права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором. Пунктом 4.1. Договору передбачено, що право вимоги переходить від Клієнта до Фактора на в день підписання ними відповідного Реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному Додатку. Відповідно до п. 2.2 Договору факторингу зокрема зазначено, що у випадку укладання сторонами більш ніж одного Реєстру прав вимог, кожен наступний реєстр прав вимог є самостійним Додатком, та не замінює попередній.
18 лютого 2019 року між Клієнтом та Фактором було укладено Додаткову угоду № 12 до договору факторингу № 1 від 12.04.2018 року.
Відповідно до Протоколу №1706 загальних зборів учасників ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» від 25 липня 2024 року вирішено змінити найменування Товариства на Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС». Дане Рішення висвітлено в Наказі З№ 55-к від 25.07.2024 року «Про зміну назви ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ».
Дані відомості підтверджуються самим договором факторингу № 1 від 12.04.2018 року, Додатковою угодою № 12 від 18.02.2019 року, Реєстром прав вимог №13 від 18.02.2019 року, де під № 55 зазначена боржник ОСОБА_1 , номер кредитного договору 368461, заборгованість по основному боргу (тіло кредиту) – 4000,00 грн, заборгованість по відсотках – 1280,00 грн, загальна заборгованість – 5280,00 грн, пеня та інші штрафні санкції – розраховується згідно діючого кредитного договору. 
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, що зазначені докази, надані позивачем в підтвердження переходу прав вимоги від первісного кредитора до нього, є достатніми та обґрунтованими, та приходить до висновку, що позивач правомірно набув права вимоги до ОСОБА_1 щодо виконання зобов`язання за Договором № 368461 про надання фінансового кредиту від 19 жовтня 2018 року.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України Про електронну комерцію.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України Про електронну комерцію електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України Про електронну комерцію).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України Про електронну комерцію електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України Про електронну комерцію).
Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України Про електронну комерцію відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України Про електронну комерцію у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно- телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України Про електронну комерцію визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України Про електронний цифровий підпис, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Положення Закону України Про електронну комерцію передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України Про електронний цифровий підпис, так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа (стаття 1 Закону України Про електронний цифровий підпис.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 5 частини першої статті 3 Закону України Про електронну комерцію).
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного суду від 14 червня 2022року у справі №757/40395/20.
У справі встановлено, що для підписання кредитного договору ОСОБА_1 було використано електронний підпис одноразовим ідентифікатором відповідно до вимог частини 6 та 8 статті 11 і 12 Закону України «Про електронну комерцію», що свідчить про те, що сторони досягли усіх істотних умов та уклали кредитний договір.
Отже, договір про надання фінансового кредиту підписано ОСОБА_1 за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір не був би укладений.
Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідачем таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.
Верховний Суд у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 209/3103/21 вказав, що при вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування «більшої вірогідності», стороною відповідача не спростовано розмір заборгованості, завлений стороною позивача, тому висновки суду про недоведеність вимог у частині розміру заборгованості є необґрунтованими.
Верховний Суд у постанові від 07 квітня 2021 року у справі № 478/300/19 зауважив, що під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі, приймання майна для використання, реалізація інших прав та обов`язків відповідно до укладеного правочину.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У справі, що переглядається позичальником не доведено належного повернення кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених вказаним договором, презумпція правомірності яких не спростована.
Крім того, договори про відступлення прав вимоги не оскаржені та в судовому порядку недійсними не визнавались.
Щодо заперечень скаржника про відсутність у матеріалах справи доказів отримання відповідачем кредитних коштів, розрахунку наданого кредиту, графіку його погашення, виписки з карткового рахунку та розрахунку заборгованості апеляційний суд зазначає таке.
Як убачається із доданих до позовної заяви документів, позивачем додано Графік рохрахунків до договору про надання фінансового кредиту №368461 від 19.10.2018 (зворот а.с. 11), картку обліку Договору (розрхунок заборгованості) до договору про надання фінансового кредиту №368461 від 19.10.2018 (а.с. 12 - 14), довідку директора ТОВ «Авентус Україна» про підписання договору та видачу кредиту із зазначенням процентної ставки, суми кредиту та дати переказу коштів (а.с. 15), розрахунок заборгованості (станом на дату відступлення права вимоги) (а.с. 17).
Кім того, переказ коштів на рахунок відповідачки підтверджується листом ТОВ ФК «Вей Фор Пей» відповідно до якого, останнє зазначило, що надає послуги з переказу коштів у національній валюті без відкриття рахунків та на підставі укладеної угоди із ТОВ «Авентус Україна» №ВП-200417-1 від 20 квітня 2017 року за дорученням останнього здійснило успішні перекази коштів на рахунки клієнтів, зокрема під порядковим номером 136 зазначено: "19.10.2018 на суму 4000 (чотири тисячі гивень 00 копійок) грн, маска картки НОМЕР_1 , код авторизації 158070, номер транзакції в системі WayForPay - creditplus - 816272".
Зазначені докази у своїй сукупності повністю спростовують доводи скаржника, та підтверджують дійсність операцій на виконання умов договору про надання фінансового кредиту №368461 від 19.10.2018.
Поряд з цим, стороною відповідача не спростовано наданий позивачем розрахунок заборгованості, відповідач до суду не надав власного розрахунку заборгованості на спростування доводів і розрахунку позивача або об`єктивних доказів про погашення заборгованості та її відсутності.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не довів належними доказами того, що відповідач отримував кредитні кошти взагалі, спростовуються встановленими судом першої та апеляційної інстанції обставинами цієї справи та оцінюються судом, як намагання уникнути відповідальності за кредитним договором.
Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідач не оспорював кредитний договір у судовому порядку.
За приписами ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
ОСОБА_1 не заявляла зустрічні позовні вимоги щодо безгрошовості кредитного договору на підставі положень ст. 1051 ЦК України. 
Зважаючи на викладене вище, а також враховуючи, що судом першої інстанції встановлено факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором щодо повернення кредитних коштів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заборгованість в сумі 19 395,63 грн, з відповідача на користь позивача підлягає примусовому стягненню.
Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для відповідача, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 19 395,63 грн, що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 11 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий:        О.Ю. Береговий

Судді:         Ю.Б. Войтко

Т.М. Шемета