ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року
м. Київ

справа № 361/10467/23
провадження № 61-6420св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Стельниковича Сергія Анатолійовича на постанову Київського апеляційного суду від 14 квітня 2025 року в складі колегії суддів Лапчевської О. Ф., Березовенко Р. В., Мостової Г. І.

в справі за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Обухівського нотаріального округу Київської області Мельник Марина Володимирівна, про визнання договору купівлі-продажу частки нежилого приміщення недійсним та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2023 року Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» (далі -
АТ «Райффайзен Банк») звернулося до суду з позовом, у якому просило визнати недійсним договір купівлі-продажу 21/100 частки нежилого приміщення загальною площею 564,9 кв. м, розташованого за адресою: 
АДРЕСА_1 , укладений 17 червня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Мельник М. В., зареєстрований в реєстрі за № 868, та скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Мельник М. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 68064376 від 17 червня
2023 року, номер запису про право власності: 50664648.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
04 листопада 2024 року рішенням Обухівського районного суду Київської області в задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції керувався тим, що фіктивний правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим правочином, може бути визнаний судом недійсним лише за наявності доведеного умислу обох сторін. Договір купівлі-продажу, предметом якого була 21/100 частка нежилого приміщення за ціною 902 617,00 грн, був реально виконаний, а вказана сума відповідала ринковій вартості майна. Позивач не надав переконливих доказів того, що сторони договору діяли з умислом уникнути правових наслідків, що унеможливило кваліфікацію правочину як фіктивного. Між відповідачами відсутні родинні чи інші зв`язки, які могли б вказувати на фраудаторний характер правочину. Відчуження майна відбулося після настання строку виконання зобов`язань за кредитним договором, однак це саме собою не є підставою для визнання правочину недійсним. Відсутність доказів втрати платоспроможності відповідачем, наявність у нього іншого майна, а також часткове погашення боргу свідчать про відсутність умислу на ухилення від виконання судового рішення чи завдання шкоди позивачу. Договір купівлі-продажу не суперечить вимогам закону, не порушує принципів добросовісності та не спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника. 
14 квітня 2025 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу АТ «Райффайзен Банк» задоволено. 
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 листопада 2024 року скасовано та ухвалено нове про задоволення позову.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу 21/100 частки нежилого приміщення загальною площею 564,9 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 17 червня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Мельник М. В., зареєстрований в реєстрі за № 868.
Скасовано рішення державного реєстратора приватного нотаріуса
Мельник М. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 68064376 від 17 червня 2023 року, номер запису про право власності: 50664648. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував сукупність обставин, які свідчать про недобросовісність дій ОСОБА_2 та фраудаторний характер правочину. Договір від 17 червня 2023 року був укладений після подання 23 вересня 2022 року АТ «Райффайзен Банк» позову до Господарського суду м. Києва в справі № 910/9742/22 та ухвалення рішення 22 березня 2023 року. Саме це вказує на те, що ОСОБА_2 , усвідомлюючи неминучість стягнення значної заборгованості, мав на меті вивести спірне майно з-під можливого звернення стягнення ще до завершення судового розгляду. Також суд першої інстанції не дослідив належним чином, куди були спрямовані кошти в сумі 902 617,00 грн, отримані ОСОБА_2 від продажу частки нежилого приміщення. Позивач довів, що ці кошти не були використані для погашення заборгованості перед банком, яка станом на 10 листопада 2023 року складала 11 625 947,66 грн. Відсутність спрямування отриманих від продажу коштів на виконання боргових зобов`язань підтверджує, що ОСОБА_2 діяв з наміром зберегти ці активи для особистих цілей, а не для задоволення вимог кредитора.
Хоча суд першої інстанції посилався на наявність у ОСОБА_2 іншого майна, він не проаналізував, чи є це майно достатнім для повного погашення заборгованості, яка перевищує 11 млн грн. Наприклад, житловий будинок площею 355,3 кв. м та земельна ділянка, виставлені на торги за початковою ціною 10 292 487,65 грн (лот № 547452), можуть не забезпечити повного задоволення вимог кредитора через можливе зниження ціни на аукціоні, наявність інших обтяжень чи ускладнення в реалізації. Інше майно, таке як земельні ділянки чи транспортні засоби, також не було оцінено судом з точки зору його ліквідності та здатності покрити борг.
Часткове погашення боргу на суму 1 906 500,00 грн, на яке посилався суд першої інстанції, також не спростовує недобросовісності дій ОСОБА_2 , оскільки цей платіж здійснювався до укладення спірного договору і не стосувалися коштів, отриманих від продажу частки приміщення, а саме погашення боргу здійснено за рахунок продажу предмета застави, а не у добровільному порядку. Розмір погашення є незначним порівняно із загальною сумою заборгованості, що не свідчить про намір боржника добросовісно виконати свої зобов`язання в повному обсязі. Відплатний характер договору купівлі-продажу не виключає його фраудаторності, оскільки ключовим є намір боржника завдати шкоди кредитору. Суд першої інстанції помилково вважав, що ринкова ціна майна та відсутність родинних зв`язків між  ОСОБА_2 і  ОСОБА_1 автоматично свідчать про добросовісність правочину.
У цій справі продаж частки приміщення відбувся в період активного судового розгляду, що дозволяє припустити умисел ОСОБА_2 вивести майно з-під стягнення.
Суд першої інстанції також не врахував, що ОСОБА_2 як поручитель за кредитним договором та керівник Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) ТОВ «ТД «Дніпро-торг» був обізнаний про розмір заборгованості та судовий процес, що посилює ймовірність його недобросовісних намірів. Відсутність доказів використання отриманих від продажу коштів на погашення боргу, поєднана з часовим збігом укладення договору з судовим провадженням, свідчить про те, що правочин мав на меті не реальну економічну операцію, а захист майна від кредитора. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
14 травня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат
Стельникович С. А. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 14 квітня 2025 року, в якій просить її скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суд не врахував правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19, в постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2018 року в справі № 612/553/15-ц, стосовно добросовісності набувача. 
Заявник просить застосувати вимоги Закону України від 12 березня 2025 року № 4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» (далі - Закон № 4292-ІХ). 
ОСОБА_2 є поручителем, а не основним боржником за кредитним договором, у червні 2022 року вийшов зі складу ТОВ «ТД «Дніпро-торг». У нього достатньо майна, на яке можливо звернути стягнення на виконання рішення господарського суду. Він не ухилявся від виконання своїх зобов`язань як поручителя. У період з 14 березня до 06 червня 2023 року він на погашення боргу сплачував готівку. Оспорюваний договір є відплатним та реально виконаний сторонами. 
Позиція інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу АТ «Райффайзен Банк» зазначає, що заявник посилається на нерелевантну практику Верховного Суду. У постанові  від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19 (на яку посилається скаржник) ВеликаПалата Верховного Суду розглядала справу з відмінними фактичними обставинами, які стосувались витребування майна в процедурі банкрутства й продажу нерухомого майна на прилюдних торгах, виснувала, що під час оцінкидобросовісності/недобросовісності набувача майна слід враховувати, що прилюдні торги у межах здійснення виконавчого провадження мають виступати найбезпечнішим способом набуття майна, публічна процедура реалізації якого гарантує невідворотність результатів торгів та «юридичне очищення» майна, придбаного у такий спосіб. В подальшому сформовано правовий висновок, що добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України, а відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. У постанові від 29 жовтня 2018 року в справі № 612/553/15-ц Верховний Суд зробив висновок про те, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Крім того, витребувати можна лише індивідуально визначене майно, а земельна ділянка позивача знаходиться у загальному масиві інших земельних ділянок. Доказів того, що позивач має технічну документацію про встановлення меж земельної ділянки в натурі та закріплення її межовими знаками, не надано.Порівнювані правовідносини є відмінними. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
На підставі договору купівлі-продажу частини нежилого приміщення від 16 травня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О. О., зареєстрованого в реєстрі за № 951, ОСОБА_2 належала на праві власності 21/100 частина нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з копією договору купівлі-продажу частки нежилого приміщення від 17 червня 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Мельник М. В. 17 червня 2023 року, зареєстрованого в реєстрі за № 868, ОСОБА_2 передав (продав) у власність, а ОСОБА_1 прийняв (купив) у власність 21/100 частку нежилого приміщення загальною площею 564,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Господарського суду м. Києва від 22 березня 2023 року в справі № 910/9742/22 стягнуто солідарно з ТОВ «ТД «Дніпро-торг» та ОСОБА_2 на користь АТ «Райффайзен Банк» заборгованість за кредитом у розмірі 12 000 000,00 грн та за відсотками у розмірі 481 315,06 грн. У решті позовних вимог відмовлено. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 04 липня 2023 року в справі № 910/9742/22 рішення Господарського суду м. Києва від 22 березня 2023 року в справі № 910/9742/22 змінено в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ «Райффайзен Банк» судового збору в розмірі 93 609,86 грн, виключивши з резолютивної частини рішення абзац 5. Доповнено резолютивну частину рішення абзацом 5 такого змісту: «Стягнути з Державного бюджету України на користь АТ «Райффайзен Банк» витрати зі сплати судового збору в розмірі 93 609 грн 86 коп.». В решті рішення Господарського суду м. Києва від 22 березня 2023 року в справі № 910/9742/22 залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 19 жовтня 2023 року постанову Північного апеляційного господарського суду від 04 липня 2023 року залишено без змін.
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Мойсея І. М. від 08 серпня 2023 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 про примусове виконання наказу Господарського суду м. Києва № 910/9742/22, виданого 28 липня 2023 року, про стягнення солідарно з ТОВ «ТД «Дніпро-торг» та ОСОБА_2 на користь АТ «Райффайзен Банк» заборгованості за кредитом у розмірі 12 000 000,00 грн та за відсотками у розмірі 481 315,06 грн.
Згідно з копією листа приватного виконавця виконавчого округу Київської області Мойсея І. М. від 10 листопада 2023 року залишок заборгованості за виконавчим провадженням № НОМЕР_1 з урахуванням основної винагороди приватного виконавця становить 11 625 947,66 грн.
Позиція Верховного Суду 
Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
До обставин, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, належать: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.
Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Під час кваліфікації дій як таких, що свідчать про зловживання правом, суд надає оцінку наявності негативних наслідків для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати); правовому статусу особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та і здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
Фраудаторні правочини вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.
У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.
Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.
У разі невідповідності фраудаторного правочину загальним принципам цивільного права та його вчинення з виходом за межі цивільних прав суди можуть визначити юридичну кваліфікацію такого правочину із застосуванням загальних положень ЦК України.
Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення, зокрема, унеможливлюється звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна.
У постанові від 18 грудня 2024 року в справі № 916/379/23 Велика Палата Верховного Суду, кваліфікуючи правочин як фраудаторний і визначаючи правові підстави для визнання його недійсним, застосовувала норми пункту 6 частини першої статті 3, частин першої - четвертої статті 13, частини першої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України.
У постанові від 04 лютого 2026 року в справі № 910/6654/24 Велика Палата Верховного Суду підтримала свій висновок та зазначила, що підстава для кваліфікації правочину як фраудаторного і визнання його недійсним за статтями 3, 13 ЦК України (всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом) є достатньою. Оспорити такий правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою своїх прав. 
Отже, позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
Подібний висновок викладений також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц,у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року в справі № 317/3272/16-ц, від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18, від 24 лютого 2021 року в справі № 757/33392/16, від 14 грудня 2022 року в справі № 372/437/20, від 08 жовтня 2025 року в справі № 567/1188/23.
Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.
Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання з повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами щодо кредитора (постанова Верховного Суду від 07 лютого 2024 року в справі № 753/11680/20).
Верховний Суд зауважує, що, обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, який передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісне виконання усіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.
Заявник у касаційній скарзі посилається на те, що ОСОБА_2 є поручителем, а не основним боржником за кредитним договором, у червні 2022 року вийшов зі складу ТОВ «ТД «Дніпро-торг». У нього достатньо майна, на яке можливо звернути стягнення на виконання рішення господарського суду. Він не ухилявся від виконання своїх зобов`язань як поручителя. У період з 14 березня до 06 червня 2023 року він на погашення боргу сплачував готівку. Оспорюваний договір є відплатним та реально виконаний сторонами. 
Ці обставини були предметом перевірки судами. 
У цій справі апеляційний суд встановив, що договір купівлі-продажу 21/100 частки нежилого приміщення від 17 червня 2023 року був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 після подання 23 вересня 2022 року АТ «Райффайзен Банк» позову до Господарського суду м. Києва та ухвалення рішення від 22 березня 2023 року в справі № 910/9742/22 про солідарне стягнення з ТОВ «ТД «Дніпро-торг» та ОСОБА_2 на користь АТ «Райффайзен Банк» заборгованості за кредитом у розмірі 12 000 000,00 грн та за відсотками у розмірі 481 315,06 грн.
Судом також встановлено, що ОСОБА_2 не використав отримані від реалізації спірного майна кошти (902 617,00 грн) для погашення заборгованості перед банком, яка станом на 10 листопада 2023 року складала 11 625 947,66 грн.
Апеляційний суд врахував доводи ОСОБА_2 про наявність у нього іншого майна для погашення заборгованості та встановив недостатність його вартості для повного задоволення вимог кредитора. 
Суд проаналізував і часткове погашення боргу на суму 1 906 500,00 грн, вказавши, що такі обставини не спростовують недобросовісності дій ОСОБА_2 , оскільки платежі здійснювалися до укладення спірного договору і не стосувалися коштів, отриманих від продажу частки приміщення, а саме погашення боргу здійснено за рахунок продажу предмета застави, а не у добровільному порядку. Розмір погашення є незначним порівняно із загальною сумою заборгованості, що не свідчить про намір боржника добросовісно виконати свої зобов`язання в повному обсязі.
Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду про те, що в цій справі продаж частки приміщення відбувся в період активного судового розгляду, що дозволяє припустити умисел ОСОБА_2 вивести майно з-під стягнення.
Верховний Суд зауважує, що судове рішення є обов`язковим до виконання (стаття 129-1 Конституції України).
Конституційний Суд України неодноразово підкреслював, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (перше речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012року   №11-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень- складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013).
Обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2018 №2-р (ІІ)/2019).
Правочин, який укладений з метою уникнути виконання зобов`язання зі сплати боргу, є формою зловживання правом на укладання правочину та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Договори, дії, бездіяльність та рішення органів, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору називають фраудаторними правочинами.
Правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такого, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (постанова Верховного Суду від 14 січня 2026 року в cправі № 910/14000/24). 
Обґрунтовуючи заявлені в справі вимоги, банкзазначав, що оспорюваний договір має фраудаторну природу, оскільки укладений з метою ухилення від виконання рішення Господарського суду м. Києва від 22 березня 2023 року в справі № 910/9742/22.
Такі обставини знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, адже оспорюваний договір вчинено боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором за рішенням суду; отримане за цим правочином ОСОБА_2 не спрямував на погашення боргу, тобто вивів з-під стягнення і нерухомість, і грошові кошти як вартість відчуженого майна, що завдає шкоди позивачу як стягувачу в межах виконавчого провадження (недостатність грошових коштів та іншого майна, на яке можливо звернути стягнення в межах виконавчого провадження з метою виконання рішення).
Вартість іншого ліквідного майна та його достатність для виконання судового рішення й задоволення вимог стягувача ОСОБА_2 доказами не доводив (у касаційній скарзі наводить перелік такого майна, а не його вартість та можливість звернення стягнення на нього). 
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Факт виконання (повного чи часткового) фраудаторногоправочину не впливає жодним чином на можливість визнання цьогоправочину недійсним, бо дуже часто фраудаторнийправочин дійсно вчиняється із наміром його виконання, наприклад, у разі незаконного відчуження активів без оплати чи з оплатою нижче ринкових цін тощо. 
Тобто для ідентифікації правочинуяк фраудаторного не важливо, чи його виконано, а важливо, чи виконано його без злого наміру на шкоду іншим особам, що спростовує посилання заявника на реальне виконання оспорюваного правочину його сторонами як безумовну підставу дійсності договору. 
У касаційній скарзі заявник просить застосувати вимоги Закону № 4292-ІХта посилається на те, що апеляційний суд не врахував правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19, в постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2018 року в справі  № 612/553/15-ц, стосовно добросовісності набувача. 
Верховний Суд висновує про незастосовність Закону № 4292-ІХдо спірних правовідносин, з огляду на таке. 
Законом № 4292-ІХ статтю 390 ЦК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «5. Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади. Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».
На підставі Закону № 4292-ІХ оновлено й редакцію статті 388 ЦК України, відповідно до частини третьої якої держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо: 1) з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років; 2) з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років. Зміна першого та подальших набувачів не змінює порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування майна, передбаченого цією частиною. Дія положень цієї частини не поширюється на випадки, якщо майно на момент вибуття з володіння держави або територіальної громади належало:а) до об`єктів критичної інфраструктури;б) до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави; в) до об`єктів та земель оборони; г) до об`єктів або територій природно-заповідного фонду, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів (територій) на момент вибуття з володіння; ґ) до гідротехнічних споруд, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів на момент вибуття з володіння; д) до пам`яток культурної спадщини, які не підлягали приватизації.
Законодавець передбачив компенсацію добросовісному набувачеві у випадку задоволення позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади. 
Тобто Закон № 4292-ІХ захищає права добросовісного набувача в разі витребування в нього майна державним органом відповідно до статті 388 ЦК України. 
У цій справі позов подав кредитор відповідача про визнання недійсним договору купівлі-продажу з підстав його фраудаторності, що унеможливлює застосування до спірних правовідносин статей 388 та 390 ЦК України. 
У постанові від 02 листопада 2021 року всправі № 925/1351/19 ВеликаПалата Верховного Суду переглядала справу за позовом керівника Корюківської окружної прокуратури Чернігівської області в інтересах держави в особі Яготинської міської ради Бориспільського району Київської області до Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, Товариства з обмеженою відповідальністю «Нива Фарм» про припинення речових прав на новостворену земельну ділянку, зобов`язання скасувати її державну реєстрацію та витребування земельних ділянок. 
У постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2018 року в справі № 612/553/15-ц предметом розгляду були вимоги фізичної особи до підприємця про визнання договору недійсним та витребування земельної ділянки.
Правовідносини в наведених справах не пов`язані із фраудаторністю договорів відчуження майна, стосуються витребування майна за статтею 388 ЦК України, а тому правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19, в постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2018 року в справі № 612/553/15-ц, нерелевантні до спірних правовідносин. 
Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування постанови суду апеляційної інстанці, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Щодо судових витрат

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). 

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Стельниковича Сергія Анатолійовича залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 14 квітня 2025 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік
В. М. Ігнатенко 
І. М. Фаловська