ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 квітня 2026 року   Справа № 924/764/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії: 
Головуючого судді Гудак А.В.
судді Олексюк Г.Є. 
судді Петухов М.Г. 
секретар судового засідання Пацьола О.О. 
за участю представників сторін:
позивача: Савчук Ю.М.
відповідача: не з`явився 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фермерського господарства "Фортуна-Агро Д" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 13 жовтня 2025 року у справі №924/764/25 (суддя Музика М.В., м.Хмельницький, повний текст складено 16.10.2025)
за позовом: Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра"
до відповідача: Фермерського господарства "Фортуна-Агро Д"
про визнання недійсним договору про співпрацю від 07 квітня 2017 року

Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Довіра" звернулось до Господарського суду Хмельницької області з позовом до Фермерського господарства "Фортуна-Агро Д" про визнання недійсним договору про співпрацю від 07 квітня 2017 року.
Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 13 жовтня 2025 року у справі №924/764/25 позов задоволено. Визнано недійсним договір про співпрацю від 07.04.2017 року, укладений між Фермерським господарством "Фортуна-Агро Д" та Сільськогосподарським товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра". Стягнуто з Фермерського господарства "Фортуна-Агро Д" на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра" 2 422,40 грн витрат зі сплати судового збору.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Фермерське господарство "Фортуна-Агро Д" звернулось до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Хмельницької області від 13 жовтня 2025 року у справі №924/764/25 та винести ухвали про закриття провадження.
Ухвалою суд апеляційної інстанції від 14.11.2025 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фермерського господарства "Фортуна-Агро Д" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 13 жовтня 2025 року у справі №924/764/25 та призначено розгляд апеляційної скарги на 17 грудня 2025 року.
02 грудня 2025 року від Фермерського господарства "Фортуна-Агро Д" надійшли додаткові пояснення у справі.
11 грудня 2025 року від Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра" надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останнє вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, прийнятим у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права, відтак в задоволенні апеляційної скарги просить відмовити, а судове рішення у справі залишити без змін.
15 грудня 2025 року від Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра" надійшли доповнення до відзиву на апеляційну скаргу.
Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.12.2025 апеляційну скаргу Фермерського господарства "Фортуна-Агро Д" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 13 жовтня 2025 року у справі №924/764/25 задоволено. Рішення Господарського суду Хмельницької області від 13 жовтня 2025 року у справі №924/764/25 скасовано. Провадження у справі №924/764/25 закрито. Стягнуто з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра" на користь Фермерського господарства "Фортуна-Агро Д" 3633,60 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.01.2026 скасовано постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.12.2025, а справу №924/764/25 направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
03 березня 2026 матеріали справи надійшли до Північно-західного апеляційного господарського суду.
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 04.03.2026 прийнято апеляційну скаргу Фермерського господарства "Фортуна-Агро Д" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 13 жовтня 2025 року у справі №924/764/25 до провадження колегією суддів Північно-західного апеляційного господарського суду у складі: головуюча суддя Гудак А.В., суддя Олексюк Г.Є,, суддя Петухов М.Г. Розгляд апеляційної скарги призначено на 01 квітня 2026 року. Запропоновано сторонам у строк до 20.03.2026 надати письмові пояснення по справі з врахуванням позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 28.01.2026 у справі №924/764/25.
06 березня 2026 року Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Довіра" подані додаткові пояснення, в яких просить апеляційну скаргу ФГ «Фортуна-Агро Д» на рішення Господарського суду Хмельницької області від 13 жовтня 2025 року по справі №924/764/25 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Хмельницької області від 13 жовтня 2025 року по справі №924/764/25 залишити без змін. До вказаних пояснень позивачем додано витяг з наказу №20 СТОВ "Довіра" від 31.03.2011 про прийняття на роботу ОСОБА_1 заступником директора; витяг з наказу СТОВ "Довіра" №88 від 03.10.2012 про звільнення з роботи з посади директора ОСОБА_2 ; наказ СТОВ "Довіра" №89 від 04.10.2012 про переведення ОСОБА_1 на посаду директора; протокол №30/09 Загальних зборів учасників СТОВ "Довіра" від 30.09.2012; контракт №б/н з керівником підприємства від 01.02.2017; опис документів, що надаються юридичною особою державному реєстратору; копія Статуту СТОВ "Довіра" затвердженого рішенням Загальних зборів учасників оформлені протоколом №29/11-16/Д від 29.11.2016; копія Статуту СТОВ "Довіра" затвердженого рішенням Загальних зборів учасників оформлені протоколом №07/08-12/Д від 07.08.2012; копія Статуту СТОВ "Довіра" затвердженого рішенням Загальних зборів учасників оформлені протоколом №24/10-2011 від 24.10.2011; копія Статуту СТОВ "Довіра" затвердженого рішенням Загальних зборів учасників оформлені протоколом №30/09-2011 від 30.09.2011. копія Статуту СТОВ "Довіра" затвердженого рішенням Загальних зборів учасників оформлені протоколом №20/09-2011 від 20.09.2011. 
11 березня 2026 року Фермерським господарством "Фортуна-Агро Д" подано додаткові пояснення, в яких просить суд рішення Господарського суду Хмельницької області від 13.10.2024 року по справі №924/764/25, скасувати. Винести ухвалу про закриття провадження у справі №924/764/25. Вирішити питання про стягнення з СТОВ «Довіра» на користь ФГ «Фортуна- Агро Д» судових витрат пов`язаних з розглядом справи в судах першої та апеляційної інстанцій. 
Представник позивача в судовому засіданні 01.04.2026 заперечив доводи апеляційної скарги та надав відповідні пояснення.
В судове засідання 01.04.2026 Фермерського господарства "Фортуна-Агро Д" свого представника не направило, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлено належним чином, причини неявки суду не повідомило.
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 01.04.2026 розгляд справи відкладено на 08.04.2026.
Представник позивача в судовому засіданні 08.04.2026 просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції у справі залишити без змін. Стягнути судові витрати по сплаті судового збору за подання касаційної скарги.
В судове засідання 08.04.2026 Фермерського господарства "Фортуна-Агро Д" свого представника не направило, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлено належним чином, причини неявки суду не повідомило.
Північно-західний апеляційний господарський суд, заслухавши представника позивача, розглянувши доводи апеляційної скарги та заперечення викладені у відзиві на апеляційну скаргу, додаткові пояснення позивача, подані 06.03.2026 та додаткові пояснення відповідача, подані 11.03.2026 на виконання вимог ухвали суду від 04.03.2026, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права

ВСТАНОВИВ:

1. Зміст рішення суду першої інстанції.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що оспорюваний договір про співпрацю від 07 квітня 2017 року укладено директором СТОВ "Довіра" з перевищенням наданих йому статутних повноважень. Суд виходив з того, що відповідно до пункту 8.2 Статуту Товариства затвердженого рішенням Загальних зборів учасників оформлені протоколом №29/11-16/Д від 29.11.2016 надання дозволу на укладення господарських договорів, за якими Товариство бере на себе грошові зобов`язання понад 100 000,00 грн за одним правочином протягом календарного місяця, віднесено до виключної компетенції Загальних зборів учасників. Оскільки за спірним договором СТОВ "Довіра" прийняло на себе грошові зобов`язання у розмірі, що перевищує встановлений статутом ліміт, укладення такого правочину вимагало попереднього погодження Загальними зборами.
Поряд з цим, суд першої інстанції зазначив, що відсутність згоди Загальних зборів на укладення договору про співпрацю сторонами не заперечується, а доказів подальшого схвалення цього правочину товариством до матеріалів справи не подано. За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що директор діяв поза межами наданих йому повноважень, а відповідний правочин не був належним чином погоджений.
Крім того, суд першої інстанції відхилив посилання відповідача на постанову Верховного Суду у справі №924/635/24, зазначивши, що у вказаній справі Верховним Судом оцінювались правові висновки щодо правової природи спірного договору як договору оренди землі, тоді як питання перевищення директором грошового ліміту, встановленого статутом, предметом дослідження не було. Суд наголосив, що наведений відповідачем висновок Верховного Суду стосується відсутності обмежень у директора на укладення окремої категорії забезпечувальних або спеціальних договорів, прямо визначених пунктом 8.2 Статуту, і не може бути застосований до спірних правовідносин.

2.Узагальнені доводи апеляційної скарги та заперечення інших учасників справи
Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Фермерське господарство "Фортуна-Агро Д" звернулась до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Хмельницької області від 13 жовтня 2025 року у справі №924/764/25 та винести ухвалу про закриття провадження.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, відповідач посилається на те, що позов з аналогічним предметом та з тих самих підстав уже був предметом судового розгляду господарськими судами у справі №924/635/24 за позовом Фермерського господарства "Фортуна-Агро Д" до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра" про стягнення 12 092 152,60 грн штрафу та за зустрічним позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра" до Фермерського господарства "Фортуна-Агро Д" про визнання недійсним договору про співпрацю від 07.04.2017. Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 11 листопада 2024 року у вказаній справі зустрічний позов СТОВ "Довіра" до ФГ "Фортуна-Агро Д" задоволено та визнано недійсним договір про співпрацю від 07 квітня 2017 року, укладений між сторонами, вказане рішення суду залишено без змін постановою Північно-Західного апеляційного господарського суду від 05 лютого 2025 року. Однак, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23 квітня 2025 року у справі №924/635/24 рішення Господарського суду Хмельницької області від 11 листопада 2024 року та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 05 лютого 2025 року у частині вирішення зустрічного позову СТОВ "Довіра" про визнання недійсним договору про співпрацю від 07 квітня 2017 року було скасовано, а у цій частині ухвалено нове рішення про відмову в позові. Верховний Суд, аналізуючи подану позовну заяву та зібрані докази, дійшов висновку, що вказаний договір є забезпечувальним договором та про відсутність дефекту волевиявлення СТОВ "Довіра" при укладенні спірного договору як правової підстави для визнання його недійсним, про що зазначено у пунктах 54, 56– 58 вказаної постанови Верховного Суду.
На переконання апелянта, Верховним Судом у справі №924/635/24 фактично встановлено юридичний факт відповідності договору про співпрацю від 07 квітня 2017 року вимогам пункту 8.2 Статуту СТОВ "Довіра", а також статтям 92, 203, 215, 241 Цивільного кодексу України та підтверджено, що спірний договір укладено директором Товариства в межах наданих йому повноважень.
Апелянт зазначає, що зі змісту зустрічної позовної заяви СТОВ "Довіра" у справі №924/635/24 вбачається ідентичність предмета та підстав позову з тими, які заявлені у даній справі №924/764/25. Зокрема, у справі №924/635/24 предметом позову було визнання недійсним договору про співпрацю від 07 квітня 2017 року, а підставами: твердження про неукладання договору Товариством, перевищення директором статутних повноважень, невідповідність договору вимогам статті 203 ЦК України та Закону України "Про захист економічної конкуренції", а також інші доводи, які на думку позивача свідчили про недійсність правочину.
Як зазначає апелянт, саме ці підстави були предметом дослідження судами трьох інстанцій у справі №924/635/24 та отримали остаточну правову оцінку Верховного Суду, який дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договору недійсним.
За таких обставин, на переконання апелянта, повторне звернення СТОВ "Довіра" до суду у справі №924/764/25 з вимогами про визнання недійсним того самого договору про співпрацю від 07 квітня 2017 року, між тими самими сторонами та з тих самих підстав є неприпустимим, оскільки суперечить принципу правової визначеності та призводить до повторного судового розгляду спору, який уже остаточно вирішений судом касаційної інстанції.
Також апелянт зазначає, що рішенням суду у справі №924/797/21 за позовом Фермерського господарства "Фортуна-Агро Д" до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра" про стягнення 4 571 272,00 грн, яке набрало законної сили, встановлено обставини, що мають значення для розгляду справи №924/764/25 та є преюдиційними. Зокрема, судом встановлено факт укладення 07 квітня 2017 року між ФГ "Фортуна-Агро Д" та СТОВ "Довіра" договору про співпрацю, а також його часткове виконання шляхом укладення договору суборенди земельних ділянок та індивідуальних договорів суборенди, з подальшою державною реєстрацією права користування. Апелянт наголошує, що у справі №924/797/21 суд відхилив доводи СТОВ "Довіра" щодо відсутності зв`язку договорів суборенди з договором про співпрацю, відмінностей між копією та оригіналом договору, а також дійшов висновку про укладення договору про співпрацю без порушення директором статутних повноважень. Крім того, судом встановлено факт виконання договору обома сторонами до 2020 року. Таким чином, на переконання апелянта, зазначені обставини, встановлені рішенням суду у справі №924/797/21 не підлягають повторному доказуванню у справі №924/764/25.
Скаржник зазначає, що для визнання договору недійсним з підстав його укладення представником юридичної особи з перевищенням повноважень необхідно встановити, по-перше, недобросовісність або нерозумність поведінки контрагента, доведення яких покладається на юридичну особу, та по-друге відсутність у сторін реального наміру укладати й виконувати договір, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 29 січня 2020 року у справі №924/678/18. Водночас, у справі №924/797/21 судом встановлено, що сторони не лише уклали спірний договір, а й фактично виконували його до червня 2020 року, що виключає наявність фіктивності правочину та недобросовісної поведінки ФГ "Фортуна-Агро Д".
На переконання апелянта є усі підстави вважати, що спірний договір укладений без браку повноважень керівника СТОВ "Довіра", а подальші дії направлені на виконання договору, заперечують доводи позивача та суду першої інстанції про відсутність подальшого схвалення правочину.
Від Фермерського господарства "Фортуна-Агро Д" 02.12.2025 надійшли додаткові пояснення у справі, у яких відповідач зазначає, що рішеннями судів у справі №924/542/25, які набрали законної сили, встановлено факт укладення 07 квітня 2017 року між СТОВ "Довіра" та ФГ "Фортуна-Агро Д" договору про співпрацю, а також відсутність дефекту волевиявлення СТОВ "Довіра" при його укладенні. Апелянт наголошує, що Верховний Суд у постанові від 23 квітня 2025 року у справі №924/635/24 кваліфікував спірний договір як забезпечувальний та прямо зазначив, що положення Статуту СТОВ "Довіра" не містять обмежень для директора на укладення таких договорів.
Також апелянт вказує, що судами встановлено фактичне виконання договору про співпрацю шляхом укладення договорів суборенди та здійснення платежів за користування земельними ділянками у 2018-2019 роках, що додатково підтверджує реальність правочину. На переконання апелянта, ці встановлені судами обставини свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права у справі №924/764/25 і підлягають урахуванню під час апеляційного розгляду.
Фермерським господарством "Фортуна-Агро Д" 11.03.2026 подано додаткові пояснення, в яких відповідач наполягає на незмінності своєї правової позиції та зазначає, що рішення суду першої інстанції суперечить принципу правової визначеності, оскільки спір щодо цього ж договору вже був предметом розгляду судів. Зокрема, у справі №924/635/24 судами розглядалося питання щодо дійсності того ж договору про співпрацю. Верховний Суд, скасовуючи рішення попередніх інстанцій, відмовив у задоволенні вимог про визнання договору недійсним та встановив відсутність дефекту волевиявлення сторони при його укладенні, а також підтвердив, що договір укладено в межах повноважень директора товариства.
Відповідач підкреслює, що предмет і підстави позову у справах №924/635/24 та №924/764/25 є тотожними. В обох випадках позивач посилається на однакові обставини: неукладення договору, перевищення повноважень директором, відсутність реального наміру настання правових наслідків, а також невідповідність договору законодавству про захист економічної конкуренції. Відтак, повторний розгляд такого спору є неприпустимим.
З огляду на норми господарського процесуального законодавства, у разі наявності рішення суду, що набрало законної сили, між тими самими сторонами, з того самого предмета і з тих самих підстав, провадження у справі підлягає закриттю. Відповідач зазначає, що відповідна заява ним подавалась, однак суд першої інстанції безпідставно відмовив у її задоволенні та розглянув спір по суті, чим порушив норми процесуального права.
Крім того, відповідач вказує на непослідовність правової позиції Верховного Суду у даній справі, оскільки висновки щодо попередньої справи фактично підтверджують відсутність підстав для визнання договору недійсним, однак належної оцінки цим обставинам надано не було.
Окремо відповідач наголошує на неправильному застосуванні судом першої інстанції норм матеріального права. Відповідач детально обґрунтовує, що спірний договір має реальний зміст та був спрямований на регулювання господарських відносин сторін, зокрема щодо використання земельних ділянок та запобігання антиконкурентним діям. На виконання договору сторони уклали договори суборенди земельних ділянок та фактично реалізовували його умови протягом тривалого часу. Також встановлено, що обставини укладення та виконання договору вже досліджувались у справі №924/797/21, за результатами якої суд дійшов висновку про часткове виконання договору, відсутність розбіжностей між його копією та оригіналом, а також відсутність порушень повноважень директора при його укладенні. Ці обставини, як такі, що встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили, не підлягають повторному доказуванню. Щодо доводів про перевищення повноважень директором, відповідач зазначає, що відповідно до цивільного законодавства такі обмеження не мають юридичної сили у відносинах із третіми особами, якщо не доведено їх обізнаність про такі обмеження. Крім того, Верховний Суд вже встановив, що Статут товариства не містить обмежень щодо укладення договорів такого виду. Більше того, навіть у випадку можливого перевищення повноважень, подальші дії сторін щодо виконання договору (укладення договорів суборенди, здійснення розрахунків, користування земельними ділянками) свідчать про його схвалення, що виключає можливість визнання правочину недійсним.
Відповідач також підкреслює відсутність будь-яких доказів недобросовісності з його боку або відсутності реального наміру виконання договору, що є необхідною умовою для визнання правочину недійсним у відповідних правовідносинах.
З урахуванням наведеного, відповідач просить суд скасувати рішення суду першої інстанції, закрити провадження у справі та вирішити питання про розподіл судових витрат.
В свою чергу, Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Довіра" у відзиві на апеляційну скаргу, заперечуючи доводи відповідача зазначає, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, прийнятим у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права, відтак в задоволенні апеляційної скарги просить відмовити, а судове рішення у справі залишити без змін.
Позивач зазначає, що у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 квітня 2025 року у справі №924/635/24 договір про співпрацю від 07 квітня 2017 року був кваліфікований як договір забезпечення, а не як удаваний договір оренди землі. Саме з цих мотивів Верховний Суд скасував постанову Північно-Західного апеляційного господарського суду від 05 лютого 2025 року та рішення Господарського суду Хмельницької області від 11 листопада 2024 року у справі №924/635/24 і відмовив у задоволенні зустрічного позову СТОВ "Довіра". Разом з тим позивач звертає увагу суду, що ухвалою Верховного Суду від 03 грудня 2025 року у справі №924/635/24 було відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою СТОВ "Довіра" на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 12 листопада 2025 року та рішення Господарського суду Хмельницької області від 14 серпня 2025 року, а також зупинено виконання зазначених судових рішень до закінчення їх перегляду в касаційному порядку. Посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 19 червня 2019 року у справі №643/17966/14-ц, позивач наголошує, що судовий акт, який скасовано, не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.
За таких обставин, на думку відповідача, позовні вимоги у справі №924/764/25 є обґрунтованими, оскільки у межах розгляду справи №924/635/24 жодним із судів не було надано остаточної правової оцінки доводам щодо перевищення або неперевищення директором СТОВ "Довіра" повноважень при укладенні договору про співпрацю від 07 квітня 2017 року.
Позивач заперечує проти доводів апеляційної скарги та зазначає, що у ФГ "Фортуна-Агро Д" наявні декілька варіантів договору про співпрацю від 07 квітня 2017 року, бо обидва його примірники перебувають виключно у володінні відповідача, у зв`язку з чим СТОВ "Довіра" стверджує про відсутність у нього такого правочину та відсутність згоди Загальних зборів учасників на його укладення. Позивач також звертає увагу на висновок судово-технічної експертизи, виконаної у справі №924/797/21, відповідно до якого на аркуші договору про співпрацю та додаток до нього здійснювався вплив сторонніх зовнішніх факторів, не властивих звичайним умовам зберігання документів, що на думку позивача ставить під сумнів оригінал договору.
Крім того, позивач наголошує, що договір про співпрацю підписано директором СТОВ "Довіра" ОСОБА_1 , який, з огляду на майново-зобов`язальний характер правочину та положення Статуту Товариства, був зобов`язаний отримати попередню згоду Загальних зборів учасників, чого зроблено не було. На переконання позивача, підписант зі сторони СТОВ "Довіра" не мав належного обсягу повноважень для укладення спірного правочину. Окремо позивач зазначає на наявність особистих та службових зв`язків між підписантами договору, що на його думку може свідчити про залежність та узгодженість дій сторін. Також позивач вважає, що договір про співпрацю від 07 квітня 2017 року суперечить вимогам Закону України "Про захист економічної конкуренції", у зв`язку з чим є нікчемним правочином.
15 грудня 2025 року від Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра" надійшли доповнення до відзиву на апеляційну скаргу. У доповненнях позивач наполягає, що судові рішення у справах №924/635/24 за позовом Фермерського господарства “Фортуна-Агро Д” до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю “Довіра” про стягнення 12 092 152, 60 грн штрафу та за зустрічним позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю “Довіра” до Фермерського господарства “Фортуна-Агро Д” про визнання недійсним договору про співпрацю від 07.04.2017, та №924/542/25 за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра" до Фермерського господарства "Фортуна-Агро Д" про визнання недійсним договору суборенди земельної ділянки не мають преюдиціального значення для розгляду справи №924/764/25, оскільки у них встановлювались інші обставини або надавалась правова оцінка, а не безпосередньо досліджувались факти, які є предметом цього спору. Позивач підкреслює, що преюдиціальність поширюється виключно на встановлені фактичні обставини, а не на правові висновки судів, посилаючись на практику Великої Палати Верховного Суду та ЄСПЛ.
Також позивач стверджує, що у постанові від 23 квітня 2025 року у справі №924/635/24 Верховний Суд не вирішував питання перевищення директором СТОВ "Довіра" повноважень при укладенні договору про співпрацю, а лише кваліфікувала його як забезпечувальний. На думку позивача, з урахуванням положень статуту СТОВ "Довіра", директор був обмежений у праві укладати правочини на суму понад 100 000 грн без згоди Загальних зборів, у тому числі правочини забезпечувального характеру, що і є предметом доказування у цій справі.
Крім того, у доповненнях позивач наголошує на необхідності самостійної оцінки доказів саме у межах справи №924/764/25 відповідно до статті 86 ГПК України, без автоматичного перенесення висновків з інших судових рішень, які, на переконання позивача, не усувають сумнівів щодо дотримання вимог статей 92, 203, 215, 241 ЦК України при укладенні спірного договору.
Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Довіра" 06.03.2026 подані додаткові пояснення, в яких зазначає, що Верховний Суд у постанові від 28.01.2026 у даній справі звернув увагу на критерії тотожності позовів, наголосивши, що позови є тотожними лише за одночасного збігу сторін, предмета та підстав, а відсутність хоча б одного з цих елементів виключає підстави для закриття провадження. Водночас суд касаційної інстанції дійшов висновку про передчасність висновків апеляційного суду щодо тотожності спорів у справах №924/635/24 та №924/764/25.
Позивач наголошує на послідовності своєї правової позиції щодо невизнання договору про співпрацю від 07.04.2017 та обґрунтовує її принципами добросовісності і заборони суперечливої поведінки (venire contra factum proprium), які неодноразово застосовувалися Верховним Судом. Зазначається, що учасники правовідносин повинні діяти чесно, відкрито та узгоджено зі своєю попередньою поведінкою, а зловживання правом не допускається. З метою об`єктивного вирішення спору позивач детально викладає обставини, що стосуються обмежень повноважень керівника СТОВ «Довіра». Зокрема, у різних редакціях Статуту товариства, починаючи з 2011 року, передбачались обмеження щодо укладення договорів без згоди загальних зборів учасників, у тому числі договорів, що стосуються оренди землі, а також правочинів понад визначені грошові межі. Станом на момент укладення спірного договору у 2017 році такі обмеження залишалися чинними. Крім того, контракт з директором товариства прямо встановлював додаткові обмеження щодо укладення правочинів без погодження із загальними зборами.
Позивач зазначає, що договір про співпрацю передбачає значні фінансові зобов`язання товариства, зокрема відповідальність у розмірі 12 500 грн за гектар та загальну можливу суму відповідальності, яка сягає десятків мільйонів гривень, що очевидно перевищує встановлені статутом обмеження. При цьому жодного рішення загальних зборів учасників про надання згоди на укладення такого договору не приймалося.
У зв`язку з цим позивач вважає, що директор СТОВ «Довіра» діяв із перевищенням наданих йому повноважень. Додатково зазначається, що ОСОБА_2 був обізнаний з такими обмеженнями, оскільки раніше сам брав участь у формуванні відповідних положень Статуту та управлінні товариством.
Також позивач звертає увагу на обставини взаємовідносин між керівником товариства та контрагентом, що на думку позивача може свідчити про їх обізнаність та можливу узгодженість дій. У цьому контексті наведено правову позицію Верховного Суду щодо правочинів, укладених у результаті зловмисної домовленості представників сторін. Окремо позивач зазначає, що відповідач у суді першої інстанції фактично не спростовував доводи позову по суті, обмежившись посиланням на нібито наявність раніше вирішеного спору, що на думку позивача також свідчить про обізнаність відповідача з обставинами перевищення повноважень керівника.
Позивач підкреслює, що подані пояснення не містять нових доказів, а спрямовані на підтвердження обґрунтованості позовних вимог та законності рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам процесуального закону щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи та дослідження їх доказами і нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

3. Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.
31 березня 2011 року наказом СТОВ "Довіра" №20 прийнято на роботу ОСОБА_1 заступником директора з 31 березня 2011 року. Вказаний наказ підписаний генеральним директором ОСОБА_2 (а.с.44 т.1).
03 жовтня 2012 року наказом СТОВ "Довіра" №88 звільнено з посади директора СТОВ «Довіра» ОСОБА_2 з 03 жовтня 2012 року (а.с.44 на звороті т.1).
04 жовтня 2012 року наказом СТОВ "Довіра" №89 відповідно п. 2 протоколу №30/09 Загальних зборів учасників (на підставі заяви ОСОБА_1 , протокол №30/09 Загальних зборів учасників СТОВ "Довіра") ОСОБА_1 призначено директором товариства з 04.10.2012, (а.с. 45 т.1).
Відповідно до п. 8.1. Статуту СТОВ "Довіра" смт Антоніни Красилівського району Хмельницької області 2016 рік (нова редакція), затвердженого Рішенням Загальних зборів Учасників (протокол №29/11-16/Д від 29.11.2016), вищим органом управління Товариством є Загальні збори Учасників. Загальні збори Учасників правомочні приймати рішення з будь-яких питань діяльності товариства (а.с.29-38 т.1).
Згідно пункту п.8.2 Статуту, до компетенції Загальних зборів Учасників належить вирішення будь-яких питань з діяльності товариства, зокрема:
- обрання директора або генерального директора та склад дирекції та відкликання директора або генерального директора зі складом дирекції, а також членів ревізійної комісії;
- надання дозволу на (попереднє) укладення директором або генеральним директором та іншими членами дирекції (у випадку, якщо член дирекції має право представляти інтереси товариства без доручення), господарських договорів (правочинів) на суму, що перевищує 100 000,00 грн для одного правочину протягом одного календарного місяця та 300 000,00 грн для сукупності правочинів протягом одного календарного місяця, а також:
- договорів (правочинів) щодо відчуження, лізингу, оренда виробничих фондів Товариства незалежно від їх вартості;
- договорів оренди землі (земельних часток (паїв)), а також договорів (правочинів), заяв, згод і т.п. щодо їх розірвання.
Пунктом 8.10 Статуту визначено, що у товаристві рішенням Загальних зборів Учасників може створюватись виконавчий орган: колегіальний - дирекція, на чолі з Генеральним директором, або одноособовий орган – директор. Членами виконавчого органу можуть бути як учасники, так і особи, які не є учасниками.
Наказ про призначення на посаду/звільнення з посади генерального директора або директора Товариства та членів дирекції видається за підписом генерального директора або директора на підставі відповідного рішення Загальних зборів Учасників.
Виконавчий орган Товариства діє згідно положень цього Статуту та у випадках якщо це колегіальний виконавчий орган – Положення про виконавчий орган Товариства (дирекцію), яке розробляється Генеральним директором Товариства та затверджується Загальними зборами Учасників Товариства.
За змістом п.8.11 Статуту, Генеральний директор або директор вирішує всі питання діяльності Товариства, за винятком тих, що входять до виконавчої компетенції Загальних зборів Учасників.
Загальні збори Учасників можуть винести рішення про передачу частини належних їм повноважень до компетенції Генерального директора або директора.
01 лютого 2017 року між вищим органом управління Товариством "Довіра" (Работодавець), в особі ОСОБА_3 , що діє згідно рішення Загальних зборів (протокол №31/01-17/Д від 31.01.2017) та ОСОБА_1 (Директор) укладено контракт №б/н з керівником підприємства, відповідно до п. 3.3.1. директор має право керувати поточною діяльністю Товариства, вирішувати всі питання діяльності товариства, крім віднесених до виключної компетенції загальних зборів (а.с.41-43 т.1).
Відповідно до п.3.3.8 контракту, директор має право вчиняти від імені товариства без письмового погодження з роботодавцем будь-які разові правочини на суму, що не перевищує 100 000,00 грн з однією особою та 300 000,00 грн в сукупності за усіма правочинами за один календарний місяць. Також вказаним пунктом заборонено директору без відповідного рішення роботодавця, яке має бути оформлене у письмовій формі, вчиняти договори застави (іпотеки) майна товариства, не залежно від його вартості, договори поруки, за якими товариство виступає поручителем. 
У п. 3.4.3. контракту передбачено, що директор без згоди роботодавця не має права укладати від імені товариства договори, вчиняти інші разові правочини на суму, що перевищує 100 000,00 грн з однією особою та не більше 300 000,00 грн в сукупності за усіма правочинами за один календарний місяць.
07 квітня 2017 року між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Довіра" в особі директора Китайчука С.В., що діє на підставі Статуту (Сторона 1) з однієї сторони та Фермерським господарством "Фортуна-Агро Д" в особі директора Оцалюка Анатолія Васильовича, що діє на підставі Статуту (Сторона 2) з другої сторони, укладено договір про співпрацю (далі - договір) (а.с.11-12, 21-22 т.1). 
Згідно п.1.1, предметом договору є відносини сторін з підтримання та розвитку територіальної громади села Якимівці Гриценківської сільської ради Красилівського району Хмельницької області, з метою впровадження високих стандартів життя через ефективне використання земельних ділянок, що знаходяться в масиві села Якимівці та у переважній більшості знаходяться у власності жителів села та перебувають у користуванні (оренді) сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра". 
Відповідно до п.1.2 предметом цього договору є взаємовідносини сторін стосовно унеможливлення антиконкурентних дій у Красилівському районі між сторонами в частині використання орендованих земель. 
У пункті 2.1 договору передбачені обов`язки СТОВ "Довіра", а саме: (п.2.1.1) передати позивачу у суборенду земельні ділянки, що зазначені у додатках до цього договору на підставі укладених та належним чином зареєстрованих в реєстрі речових прав на нерухоме майно, договорів суборенди земельних ділянок загальною площею не менше 989,9 га; (п.2.1.2) здійснювати облік договорів оренди та суборенди земельних ділянок переданих в суборенду та нарахування суборендної плати для позивача з таким розрахунком, щоб розмір орендної плати не перевищував розміру орендної плати збільшеної на розмір податку на додану вартість; (п.2.1.3) своєчасно надавати позивачу рахунки на оплату суборендної плати; (п. 2.1.4) до закінчення терміну дії цього договору та/або договору оренди земельної ділянки переданої в суборенду, не вчиняти дії, що призводять чи можуть призвести до дострокового розірвання договорів оренди земельних ділянок, що передаються у суборенду та передбачені у додатках до цього договору; (п.2.2.1) вимагати від Сторони 2 здійснення користування земельними ділянками, що передані в суборенду, у відповідності до вимог чинного законодавства та умов договору суборенди.
За умовами п.2.3 договору ФГ "Фортуна-Агро Д" зобов`язалась: (п.2.3.1) своєчасно та у повному обсязі сплачувати суборендну плату на умовах визначених у договорах суборенди земельних ділянок; (п.2.3.2) не вчиняти дій щодо зменшення земельного банку Сторони 1 шляхом підбурювання, спонукання чи підкупу орендодавців до розірвання діючих договорів оренди земельних ділянок укладених орендодавцями та Стороною 1; (п.2.3.3) не укладати договори оренди з власниками земельних ділянок, які перебувають у користуванні Сторони 1, крім земельних ділянок передбачених у додатках до цього Договору; (п.2.3.4) за власний рахунок здійснювати заходи по підтримці інфраструктури та жителів територіальної громади села Якимці Гриценківської сільської ради Красилівського району Хмельницької області.
У п. 2.4 договору про співпрацю визначено права ФГ "Фортуна Агро Д", а саме: (п.2.4.1) використовувати земельні ділянки на умовах визначених договорами суборенди земельних ділянок; (п.2.4.2) на відшкодування збитків, спричинених Стороною 1 та на умовах та і розмірі передбачених у цьому договорі; (п.2.4.3) сплачувати орендну плату, що підлягає сплаті власнику земельної ділянки за договором оренди безпосередньо власнику земельної ділянки. Підтвердженням оплати, у такому разі слугуватиме відомість про отримання готівкових коштів та/або відомість про отримання товарно-матеріальних цінностей власником земельної ділянки оформлена Стороною 2; (п.2.4.4) здійснювати укладення договорів оренди земельних ділянок, що передбачені у додатках до цього договору, безпосередньо з власниками земельних ділянок та вимагати розірвання договорів оренди укладених зі Стороною 1.
За умовами розділу 3 договору сторони дійшли згоди, що витрати, які підлягають сплаті за користування земельними ділянками встановлюються на рівні орендної плати, збільшеної на розмірі податку на додану вартість (п.3.1); сторони погодили, що витрати на користування земельною ділянкою прямо залежить відрозміру орендної плати, тому витрати можуть змінюватись без попереднього погодження Сторонами в залежності; від встановленого розміру орендної плати, що виплачується Стороною 1 в регіоні (п.3.2); Сторона 1 зобов`язана виставляти рахунки на оплату суборендної плати Стороні 2 до 01 числа жовтня місяця поточного року (п.3.3); Сторона 2 зобов`язана здійснювати відшкодування суборендної плати Сторони 1 до 31 грудня поточного року (п.3.4).
Згідно п. 5.2.1 договору у випадку дострокового припинення договорів оренди земельних ділянок передбачених у додатках до цього Договору з вини Сторони 1, остання сплачує на користь Сторони 2 неустойку, а саме штраф від дострокового припинення договору суборенди.
Відповідно до п. 5.2.2 договору Сторони погодили, що дострокове розірвання договору оренди вважається таким, що відбулося і з вини Сторони 1 у випадках: 
- дострокового розірвання договору оренди без згоди Сторони 2 за домовленістю сторін договору оренди, що призвело до втрати Стороною 2 права користування земельною ділянкою внаслідок припинення відповідного договору суборенди земельної ділянки;
- систематичної несплати Стороною 1 орендної плати, що призвела до дострокового розірвання договору оренди;
- порушення Стороною 1 інших умов договору оренди, що призвело до дострокового розірвання договору оренди.
За положеннями п. 5.2.3 договору, враховуючи, що дострокове припинення договорів суборенди земельних ділянок спричиняють Стороні 2 невиправданих збитків, Сторона 1 сплачує Стороні 2 збитки, а саме неодержані прибутки (втрачену вигоду) від втрати права користування земельними ділянками.
Пунктом 5.2.4 договору передбачено, що Сторона 1 сплачує Стороні 2 штраф за дострокове припинення договорів суборенди земельних ділянок передбачених у додатках до цього договору з вини Сторони 1 у розмірі 12500,00 грн. за один гектар площі земельної ділянки переданої в користування за цим Договором за один рік зменшення строку користування порівняно зі строком встановленим у договорі суборенди земельними ділянками.
Відповідно до п. 6.1 договору договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2025.
У пункті 9.3 договору сторони передбачели, що у відповідності до статті 259 Цивільного кодексу України до правовідносин, що виникають з цього договору застосовується загальний строк позовної давності три роки. Сторони погодили встановити строк позовної давності три роки до вимог про стягнення неустойки визначеної в Розділі 5 цього договору.
Згідно п. 9.5 договору даний договір укладений сторонами на основі вільного волевиявлення ст. 6 Цивільного України, даний договір регулює майнові відносини Сторін, носить зобов`язальний характер та не протоколом про наміри чи попереднім договором.
Договір підписано представниками сторін та скріплено відтисками печаток. З боку СТОВ "Довіра" договір підписано Китайчуком С.В., з боку ФГ "Фортуна-Агро Д" - Оцалюком А.В.
У додатку №1 до договору про співпрацю від 07.04.2017 визначено перелік земельних ділянок, що підлягають передачі за договором про співпрацю від 07.04.2017 в кількості 384 одиниці, з зазначенням ПІБ власника, кадастрового номеру та площі кожної земельної ділянки (а.с. 12 на звороті-15, 22 на звороті - 26 т.1). 
09 липня 2024 Фермерське господарство "Фортуна-Агро Д" звернулось до Господарського суду Хмельницької області з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра" про стягнення 12 092 152,60 грн штрафу. В якості підстави заявлених вимог ФГ "Фортуна-Агро Д" визначено факти дострокового припинення договорів суборенди (згідно заявленого переліку) внаслідок дострокового розірвання договорів оренди, укладених між СТОВ "Довіра" та власниками земельних ділянок, що і стало підставою для нарахування штрафних санкцій.
Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Довіра" 02.08.2024 звернулось до Господарського суду Хмельницької області з зустрічною позовною заявою про визнання недійсним договору про співпрацю від 07.04.2017. Підставою зустрічних позовних вимог є доводи СТОВ "Довіра" щодо удаваності оспорюваного договору про співпрацю від 07.04.2017, невідповідності вимогам закону, які визначають умови договорів оренди земельної ділянки, укладення спірного договору колишнім керівником СТОВ "Довіра" з перевищенням повноважень, відсутності погодження загальних зборів товариства на укладення договору, відсутності подальшого схвалення договору. Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 11.11.2024 у справі №924/635/24 у первісному позові відмовлено. Зустрічний позов задоволено та визнано недійсним договір про співпрацю від 07.04.2017, укладений між ФГ "Фортуна-Агро Д" та СТОВ "Довіра" (а.с. 57-71 т.1). Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.02.2025 у справі №924/635/24 апеляційну скаргу Фермерського господарства "Фортуна-Агро Д" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 11.11.2024 у справі №924/635/24 - залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін (а.с.72-82 т.1).
Постановою Верховного Суду від 23.04.2025 у справі №924/635/24 касаційну скаргу Фермерського господарства «Фортуна-Агро Д» задоволено частково. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.02.2025 і рішення Господарського суду Хмельницької області від 11.11.2024 у справі №924/635/24 скасовано. У частині вирішення зустрічного позову Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Довіра» до Фермерського господарства «Фортуна-Агро Д» про визнання недійсним договору про співпрацю від 07.04.2017 ухвалити нове рішення про відмову в позові. У частині вирішення позову Фермерського господарства «Фортуна-Агро Д» до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Довіра» про стягнення 12 092 152, 60 грн штрафу справу №924/635/24 направлено на новий розгляд до господарського суду першої інстанції (а.с.83-85 т.1).
Верховний Суд у вказаній постанові зробив висновок, що договір про співпрацю за своєю правовою природою є забезпечувальним договором, який встановлює певні межі поведінки його сторін та відповідальність за невиконання основного зобов`язання, яке виникне у разі укладення між цими сторонами договорів оренди землі. З вказаного Верховний Суд зауважив про помилковість висновків судів попередніх інстанцій, що спірний договір є договором оренди землі, на укладення якого, згідно п. 8.2. Статуту СТОВ "Довіра" потрібна згода Загальних зборів. 
Враховуючи висновки Верховного Суду у постанові від 23.04.2025 у справі №924/635/24, що договір про співпрацю від 07.04.2017, укладений між ФГ "Фортуна-Агро Д" та СТОВ "Довіра" за своєю правовою природою є забезпечувальним договором, СТОВ "Довіра" звернулось з позовом у даній справі.

4. Правові норми, застосовані апеляційним судом до спірних правовідносин та правова позиція апеляційного суду стосовно обставин справи і доводів апеляційної скарги.
Щодо доводів відповідача, викладених в апеляційній скарзі, щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права при вирішенні питання про закриття провадження у справі №924/764/25, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідач зазначає, що з зустрічної позовної заяви СТОВ «Довіра» у справі №924/635/24 вбачається, що предметом позовних вимог було визнання договору про співпрацю від 07.04.2025 року недійсним. Підстави позову, у зустрічній позовній заяви СТОВ «Довіра» зазначало: 1. Неукладання СТОВ «Довіра» договору про співпрацю від 07.04.2025 року; 2. Перевищення директором СТОВ «Довіра» повноважень, що визначені статутом товариства при укладенні договору про співпрацю (ст.ст. 203, 215, 241 ЦК України); 3. Спірний договір не спрямований на настання реальних наслідків (ст. 203 ЦК України); 4. Невідповідність договору про співпрацю ст. 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції»; 5. Наявність інших невідповідностей, що на думку СТОВ «Довіра» свідчить про недійсність правочину.
Саме ці підстави недійсності оскаржуваного правочину були предметом дослідження у судах по справі №924/635/24. Верховний Суд у вказаній справі в частині задоволення зустрічного позову Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Довіра» до Фермерського господарства «Фортуна-Агро Д» про визнання недійсним договору про співпрацю від 07.04.2017 постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.02.2025 і рішення Господарського суду Хмельницької області від 11.11.2024 у справі №924/635/24 скасував та ухвалив нове рішення про відмову в позові.
В той же час, відповідно до позовної заяви, що розглядається у справі №№924/764/25, предметом позовних вимог є визнання недійсним договору про співпрацю від 07.04.2025 року укладеного між СТОВ «Довіра» та ФГ «Фортуна-Агро Д».
Підставами позову, що зазначені у позовній заяві СТОВ «Довіра» у даній справі є: 
1. Неукладення СТОВ «Довіра» договору про співпрацю від 07.04.2025 року; 
2. Перевищення директором СТОВ «Довіра» повноважень, що визначені статутом товариства при укладенні договору про співпрацю (ст.ст. 203,215,241 ЦК України);
3. Невідповідність договору про співпрацю Закону України «Про захист економічної конкуренції».
Таким чином, відповідач вважає, що з аналізу позовних заяв у справі №924/635/24 та №924/764/25 їхні предмети та підстави позову ідентичні, а отже не можуть бути повторно предметом судового розгляду.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною другою статті 175 цього Кодексу.
У пункті 2 частини першої статті 175 ГПК України визначено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Верховний Суд у постанові від 17.11.2025 у справі № 922/1483/25 зазначив, що однією з цілей застосування цих норм процесуального права законодавець визначив, зокрема уникнення можливості формування різних висновків та тлумачень щодо наявних між сторонами обставин та правовідносин, як і уникнення застосування можливості подачі нового позову з тим же предметом, з тих же підстав та між тими ж сторонами, як засобу, направленого на спробу переглянути висновки судів за результатами розгляду попереднього позову, що не відповідатиме принципу юридичної визначеності.
Отже, передумовою для застосування положень пункту 2 частини першої статті 175 ГПК України, та, як наслідок, застосування пункту 3 частини першої статті 231 цього Кодексу, є наявність двох справ з тотожним суб`єктним складом, предметом та підставами позовів.
Так, Верховний Суд у постанові від 23.04.2025 у справі №924/635/24 відмовив у задоволенні зустрічного позову СГ ТОВ "Довіра" до ФГ "Фортуна-Агро Д" про визнання недійсним договору про співпрацю від 07.04.2017 з тих підстав, що положення Статуту СГ ТОВ "Довіра", якими керувались суди попередніх інстанцій, не містять обмежень на укладення директором товариства договорів оренди, проте спірний договір не є договором оренди, а є договором про співпрацю і суди попередніх інстанцій припустились помилки при здійсненні правової кваліфікації спірного договору, внаслідок чого неправильно застосували до правовідносин сторін за зустрічним позовом статті 92, 203, 215, 241 ЦК України та дійшли хибного висновку про наявність дефекту волевиявлення СГ ТОВ "Довіра" при укладенні договору про співпрацю як правової підстави для визнання цього договору недійсним.
Підставою позовних вимог за зустрічним позовом у справі № 924/635/24 були доводи СГ ТОВ "Довіра" щодо удаваності договору про співпрацю від 07.04.2017, тобто, дефекту волевиявлення через невідповідність зовнішнього прояву волевиявлення учасника правочину його внутрішній волі та щодо необхідності застосування до цього договору положень законодавства, які регулюють укладення договору оренди землі, та положень Статуту, які визначають повноваження керівника товариства на укладення певного виду договорів, а саме договорів оренди.
Натомість у справі № 924/764/25 підставою позовних вимог СГ ТОВ "Довіра" визначило суперечність змісту спірного правочину ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, положенням Статуту щодо повноважень особи, яка безпосередньо вчиняє правочин - забезпечувальний договір.
Виходячи з приписів частини третьої статті 162 ГПК України, позивач у позові повинен зазначити зміст позовних вимог, обставини, якими він обґрунтовує вимоги, а також правові підстави позову.
Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги (такі висновки наведені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19).
Здійснення судом всебічного аналізу предмета і підстав заявленого позову сприяє з`ясуванню наявності та характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку. Така правова позиція є сталою, послідовною та висловлена у низці постанов Верховного Суду від 26.02.2022 у справі №06/785/21, від 14.12.2022 у справі №910/16463/21, від 02.03.2023 у справі №925/1662/21, від 14.09.2023 у справ №920/874/22.
У постанові Верховного Суду від 04.09.2024 у справі №170/499/23 зазначено, що позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
Висновки Верховного Суду у справі №924/635/24 щодо відмови у зустрічному позові ґрунтуються на відсутності обмежень повноважень директора товариства відповідно до положень статуту СГ ТОВ "Довіра", якими керувалися суди попередніх інстанцій під час розгляду справи та кваліфікації спірного договору як удаваного договору оренди (тобто, щодо укладення договорів оренди).
Таким чином, колегія суддів відзначає, що хоча у вказаних справах наявний спільний суб`єктний склад сторін та формально збігається предмет позову (визнання недійсним договору про співпрацю від 07.04.2017), визначальним є те, що підстави позовів у цих справах є різними.
Так, у справі №924/635/24 підставою зустрічного позову були доводи про удаваність спірного договору, тобто наявність дефекту волевиявлення, що полягав у невідповідності внутрішньої волі зовнішньому її прояву, а також необхідність застосування до спірних правовідносин норм, які регулюють договір оренди землі, з урахуванням положень Статуту щодо обмежень повноважень керівника саме при укладенні договорів оренди.
В свою чергу, у справі №924/764/25 позовні вимоги обґрунтовані іншими юридичними фактами та обставинами, а саме суперечністю змісту спірного правочину вимогам цивільного законодавства, зокрема положенням ЦК України та Статуту товариства щодо повноважень особи, яка вчиняє правочин, при цьому спірний договір кваліфікується як самостійний правочин (забезпечувальний договір), а не як удаваний договір оренди.
Отже, у справі №924/635/24 предмет доказування охоплював обставини, пов`язані з удаваністю правочину та помилковою його правовою кваліфікацією як договору оренди, тоді як у даній справі №924/764/25 обставини відповідності змісту правочину вимогам закону та дотримання корпоративних обмежень повноважень органу юридичної особи при укладенні забезпечувального договору.
Враховуючи, що підстави позовів (фактичні обставини та їх правова кваліфікація) у зазначених справах не збігаються, відсутня сукупність умов, необхідних для визнання позовів тотожними у розумінні пункту 2 частини першої статті 175 ГПК України.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про відсутність тотожності підстав позовів у справах №924/635/24 (за зустрічним позовом) та №924/764/25, що свідчить про безпідставність доводів відповідача щодо необхідності закриття провадження у справі №924/764/25 відповідно до пункту 3 частини першої статті 231 ГПК України.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору про співпрацю від 07 квітня 2017 року, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з нормами частин першої, другої та четвертої статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Статтею 203 Цивільного кодексу України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Водночас недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вищевказаних вимог є підставою недійсності правочину (частина перша статті 215 Цивільного кодексу України).
Як вбачається з матеріалів справи, 07.04.2017 між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Довіра" в особі Директора Китайчука С.В., що діє на підставі Статуту (Сторона 1) з однієї сторони та Фермерським господарством "Фортуна-Агро Д" в особі Директора Оцалюка Анатолія Васильовича, що діє на підставі Статуту (Сторона 2) з другої сторони, укладено договір про співпрацю, за умовами якого позивач зобов`язався передати відповідачу в суборенду погоджений сторонами обсяг землі на підставі відповідних договорів суборенди, нараховувати орендну плату у погоджених сторонами межах та до закінчення терміну дії цього договору не вчиняти дії, що призводять чи можуть призвести до дострокового розірвання договорів оренди земельних ділянок, що передаються у суборенду (пункт 2.1 договору про співпрацю).
У свою чергу, відповідач зобов`язувався, зокрема, не вчиняти дій щодо зменшення земельного банку позивача шляхом підбурювання, спонукання чи підкупу орендодавців до розірвання діючих договорів оренди земельних ділянок укладених орендодавцями з позивачем; не укладати договори оренди з власниками земельних ділянок, які перебувають у користуванні позивача, крім земельних ділянок передбачених у додатках до цього договору (пункт 2.3.2, 2.3.3 договору про співпрацю).
Також, у випадку дострокового припинення договорів оренди земельних ділянок з вини позивача, останній повинен сплатити відповідачу штраф від дострокового припинення договору суборенди у розмірі 12 500 грн за один гектар площі земельної ділянки, переданої в користування за цим договором, за один рік зменшення строку користування порівняно зі строком, встановленим у договорі суборенди; у випадку порушення відповідачем зобов`язань, визначених пунктами 2.3.2, 2.3.3 цього договору, останній сплачує відповідачу збитки, а саме неодержані прибутки від втрати права користування земельною ділянкою (пункти 5.2.1, 5.2.4, 5.3.1 договору про співпрацю).
Отже, за змістом договору про співпрацю сторони погодили умови, що забезпечать виконання правовідносин з оренди землі, в які сторони планують вступити в майбутньому. 
Згідно з вимогами статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
У частині 1 статті 627 ЦК України деталізовано принцип свободи договору. Зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 ЦК України).
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Верховний Суд України в постанові від 28.01.2015 у справі № 6-230цс14 визначив, що принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.
Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках якщо: існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає зі змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.
Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.
Близькі за змістом висновки наведені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17.
За змістом положень частини 1 статті 546 ЦК України видами забезпечення виконання зобов`язання є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток, а частиною 2 цієї норми визначено, що договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.
Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1 статті 548 ЦК України).
Отже перелік забезпечувальних заходів для належного виконання зобов`язання не є вичерпним і сторони, використовуючи передбачений статтею 627 ЦК України принцип свободи договору, мають право встановити й інші, окрім тих, що передбачені частиною 1 статті 546 ЦК України, засоби, які забезпечують належне виконання зобов`язання, за умови, що такий вид забезпечення не суперечить закону. Верховний Суд звертається до власних правових висновків у постанові від 31.03.2021 у справі № 916/3848/19.
Аналіз положень глави 49 ЦК України свідчить, що під забезпеченням зобов`язання слід розуміти сукупність заходів, направлених на належне виконання умов договору, тобто на стимулювання боржника до здійснення виконання та/або які іншим чином гарантують захист майнового інтересу кредитора у разі порушення боржником своїх зобов`язань. Ключовою відмінністю такого правового інституту є обов`язкова пов`язаність можливого настання негативних для боржника майнових наслідків з фактом порушення ним основного зобов`язання (постанова Верховного Суду від 30.07.2019 у справі №910/14179/18).
У даному випадку укладенням договору про співпрацю сторони, керуючись принципом свободи договору, погодили взаємні заходи забезпечення виконання взаємних зобов`язань, пов`язаних із користуванням земельними ділянками, що відповідає положенням статей 546, 548 ЦК України.
З урахуванням вищевикладеного та правової позиції Верховного Суду у постанові від 23.04.2025 по справі №924/635/24 щодо правової природи спірного договору, колегія суддів дійшла висновку, що укладений 07.04.2017 між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Довіра" в особі директора Китайчука С.В., що діє на підставі Статуту (Сторона 1) з однієї сторони та Фермерським господарством "Фортуна-Агро Д" в особі директора Оцалюка Анатолія Васильовича, що діє на підставі Статуту (Сторона 2) з другої сторони договір про співпрацю за своєю правовою природою є забезпечувальним договором, який встановлює певні межі поведінки його сторін та відповідальність за невиконання основного зобов`язання, яке виникне у разі укладення між цими сторонами договорів оренди землі. 
За нормами абзацу другого частини другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Загальні положення про юридичну особу унормовані статтями 80 - 112 Цивільного кодексу України (глава 7). Так частиною першою та другою статті 92 встановлено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов`язків і здійснювати їх через своїх учасників.
Відповідно до частин першої та другої статті 97 Цивільного кодексу України управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.
Виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб. Виконавчий орган, що складається з кількох осіб, приймає рішення у порядку, встановленому абзацом першим частини другої статті 98 цього Кодексу. Назвою виконавчого органу товариства відповідно до установчих документів або закону може бути "правління", "дирекція" тощо (частини друга та четверта статті 99 Цивільного кодексу України). Виконавчий орган товариства вирішує всі питання, пов`язані з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що є компетенцією загальних зборів учасників товариства або іншого його органу. Здійснюючи управлінську діяльність, виконавчий орган реалізує колективну волю учасників товариства, які є носіями корпоративних прав.
Отже, юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи. Виконавчим органом товариства є директор (або правління, дирекція тощо), який вирішує всі питання, пов`язані з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що є компетенцією загальних зборів учасників товариства або іншого його органу.
За змістом частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.
В такий спосіб абзац перший частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України встановлює обов`язок органу управління юридичної особи діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Водночас абзац другий частини третьої цієї ж статті регулює діяльність товариства в особі свого органу управління у відносинах із третіми особами та встановлює правило, за яким у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили (презумпція повноцінності всіх дій директора у правовідносинах з третіми особами).
Винятком із цього правила є випадок, коли третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Доведення цього факту покладається на юридичну особу.
З наведеного слідує, що правочин, вчинений органом управління юридичної особи з перевищенням повноважень, може бути визнаний недійсним з підстав, визначених частиною першою статті 203, частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України лише за умови, що третя особа-контрагент знала чи за всіма обставинами не могла не знати про обмеження повноважень. Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.12.2025 у справі №914/768/22. При цьому Велика Палата Верховного Суду також виснувала, що в силу частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи загалом не мають юридичної сили, навіть якщо відповідні обмеження й існували на момент укладення договору. Таке обмеження повноважень набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона (третя особа), вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема достеменно знала про відсутність в органу юридичної особи чи у її представника необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це (пункти 82, 83 вказаної постанови).
Отже, під час вирішення спорів про визнання правочинів недійсними з підстав перевищення повноважень органом або особою, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, необхідним є встановлення обставин щодо добросовісності/недобросовісності поведінки третьої особи. Зокрема, предметом доказування має бути обставина стосовно того, чи знала третя особа про відсутність в органу юридичної особи необхідного обсягу повноважень або, проявивши розумну обачність, повинна була знати про це. Обов`язок доведення цих обставин покладається на юридичну особу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.12.2025 у справі №914/768/22, зазначено про відсутність підстав для відступу від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2024 у справі №757/23249/17, а також викладено наступну правову позицію:
"Частиною третьою статті 92 Цивільного кодексу України встановлена спростовна презумпція повноцінності всіх дій директора у правовідносинах з третіми особами, яка полягає у тому, що для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи загалом не мають юридичної сили, навіть якщо відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.
Таке обмеження повноважень набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона (третя особа), вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема достеменно знала про відсутність в органу юридичної особи чи її представника необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це.
Для вирішення питання, коли директор діє від імені юридичної особи з перевищенням повноважень, потрібно керуватися статтею 92 Цивільного кодексу України. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої вказаної статті).
Під час вирішення спорів про визнання правочинів недійсними з підстав перевищення повноважень органом або особою, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, необхідним є встановлення обставин щодо добросовісності/недобросовісності поведінки третьої особи. Зокрема, предметом доказування має бути обставина стосовно того, чи знала третя особа про відсутність в органу юридичної особи необхідного обсягу повноважень або, проявивши розумну обачність, повинна була знати про це. Обов`язок доведення цих обставин покладається на юридичну особу." (пункти 193 - 196 постанови).
З умов укладеного 07.04.2017 між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Довіра" в особі директора Китайчука С.В., що діє на підставі Статуту (Сторона 1) з однієї сторони та Фермерським господарством "Фортуна-Агро Д" в особі директора Оцалюка Анатолія Васильовича, що діє на підставі Статуту (Сторона 2) з другої сторони договору про співпрацю, вбачається, що сторонами у договорі визначено види відповідальності за порушення зобов`язання. Зокрема, у випадку дострокового припинення договорів оренди земельних ділянок з вини позивача останній зобов`язався сплатити відповідачу штраф за дострокове припинення договору суборенди у розмірі 12 500 грн за один гектар площі земельної ділянки, переданої в користування за цим договором, за один рік зменшення строку користування порівняно зі строком, встановленим у договорі суборенди.
Враховуючи загальну площу земельних ділянок, виконання зобов`язання за орендою яких забезпечено договором про співпрацю від 07.04.2017, та строк дії договору, СТОВ "Довіра" зобов`язалось, у випадку потенційного порушення, сплатити відповідачу грошову суму, максимальний розмір якої становить 98 990 000,00 грн (з розрахунку 989,9 га х 12500,00 грн х 8 років).
Вказаний договір про співпрацю укладений від імені СТОВ "Довіра" директором Китайчуком С.В. 
Поряд з цим, колегія суддів відзначає, що пунктом 8.2 Статуту СТОВ "Довіра" затвердженого рішенням Загальних зборів учасників, оформлені протоколом №29/11-16/Д від 29.11.2016 (а.с.29-39 т.1) до компетенції Загальних зборів Учасників відносить, зокрема, надання дозволу на (попереднє) укладення директором або генеральним директором та іншими членами дирекції (у випадку, якщо член дирекції має право представляти інтереси товариства без доручення), господарських договорів (правочинів) на суму, що перевищує 100 000,00 грн для одного правочину протягом одного календарного місяця та 300 000,00 грн для сукупності правочинів протягом одного календарного місяця.
Таким чином, оскільки за оскаржуваним договором про співпрацю від 07.04.2017 СТОВ "Довіра" взяло на себе грошове зобов`язання, яке перевищує 100 000,00 грн, директору ОСОБА_1 для укладення відповідного правочину необхідна була згода Загальних зборів Товариства. 
Разом із тим, суд апеляційної інстанції зауважує, що органи юридичної особи у цивільному праві не визнаються учасниками цивільних відносин; учасником правочину виступає юридична особа. Загальні збори учасників, як вищий орган товариства, беруть участь у набутті товариством прав та обов`язків опосередковано - через формування виконавчого органу та прийняття в межах своєї компетенції обов`язкових для виконавчого органу рішень, здійснення контролю за його діяльністю, в тому числі шляхом надання згоди на вчинення виконавчим органом від імені товариства значних та інших правочинів (аналогічні за змістом висновки викладені у пунктах 80-82 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2024 у справі №916/379/23).
Статтею 13 Цивільного кодексу України встановлені межі здійснення цивільних прав та передбачено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція.
Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав, необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства (такий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 04.09.2020 у справі №311/2145/19-ц).
У пунктах 154- 160 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2024 у справі №757/23249/17 вказано наступне:
"154. На захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі укладають з юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.
155. Таким чином, частина третя статті 92 ЦК України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником з перевищенням повноважень (статті 203, 241 ЦК України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.
156. Таке обмеження повноважень набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність в органу юридичної особи чи її представника необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це.
157. З огляду на приписи статей 92, 237- 239, 241 ЦК України для визнання недійсним договору, укладеного юридичною особою з третьою особою, з підстави порушення установленого обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, не має самостійного юридичного значення факт перевищення повноважень органом чи особою, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені.
158. Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи чи про припинення дії довіреності, виданої представнику юридичної особи, який укладає договір від її імені.
159. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у постановах від 27 квітня 2016 року у справі №6-62цс16, 12 квітня 2017 року у справі №6-72цс17, а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі №668/13907/13 (провадження №14-153цс18).
160. У питанні обізнаності контрагента із повноваженнями особи, яка підписує договір, слід в тому числі виходити з того, що якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту товариства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони цього договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента (з таких же висновків виходив Верховний Суд у постановах від 05 листопада 2019 року у справі №908/2604/18, 20 лютого 2018 у справі №906/100/17, 12 червня 2018 року у справі №927/976/17 та 26 лютого 2019 року у справі №925/1453/16)".
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.12.2025 у справі №914/768/22 дійшла висновку про відсутність підстав для відступу від висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у пункті 160 постанови від 13.03.2024 у справі №757/23249/17 (п.188 постанови). 
Відповідно до вимог пункту 8.14. Статуту СТОВ «Довіра» (в редакції, яка діяла станом на 07 квітня 2017 року) між учасниками СТОВ «Довіра» та керівником ( ОСОБА_1 ) 01 лютого 2017 року укладено контракт №б/н, відповідно до якого у керівника (пункт 3.3.8. Контракту) обмежені повноваження на укладення правочинів без згоди загальних зборів Учасників на суму, що перевищує 300 000,00 (триста тисяч гривень 00 коп.) на один календарний місяць або 100 000,00 (сто тисяч гривень 00 коп.) для одного правочину.
Рішенням Загальних зборів Учасників СТОВ «Довіра» (Протокол №2-/11-16/Д від « 29» листопада 2016 року затверджено Статут Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Довіра» в новій редакції.
Пунктом 8 Статуту визначено, що Органами управління Товариства є: Загальні збори Учасників Товариства, Виконавчий орган Товариства та Ревізійна комісія.
Відповідно до підпункту «л» п.8.2. Статуту До компетенції Загальних зборів Учасників належить вирішення будь яких питань з діяльності Товариства, зокрема надання дозволу на (попереднє) укладення директором або Генеральним директором Товариства та іншими членами дирекції (у випадку, якщо член дирекції має право представляти інтереси товариства без доручення), господарських договорів (правочинів) на суму, що перевищує 100 000,00 (сто тисяч) гривень для одного правочину протягом одного календарного місяця та 300 000,00 (триста тисяч) гривень для сукупності правочинів протягом одного календарного місяця, а також: договорів застави (іпотеки) майна товариства, незалежно від його вартості; договорів поруки за якими товариство виступає поручителем, незалежно від суми поруки; договорів оренди землі (земельних часток (паїв)), а також договорів (правочинів), заяв, згод і т.п. щодо їх розірвання.
Пунктом 8.11. Статуту передбачено, що Генеральний директор або директор вирішує всі питання діяльності Товариства, за винятком тих, що входять до виключної компетенції Загальних зборів Учасників.
З матеріалів справи вбачається, що Загальними зборами учасників СТОВ «Довіра» не надавався дозвіл директору ОСОБА_1 на укладення з ФГ «Фортуна-Агро Д» договору про співпрацю від 07 квітня 2017 року, де відповідальність СТОВ «Довіра» визначається в розмірі 12 500,00 грн. за один га, та де загальна максимальна сума відповідальності за один календарний рік становить 12 373 750,00 грн. виходячи із загальної площі переданої земельної ділянки в суборенду. Максимальна сума відповідальності не рахуючи рік укладення правочину становить 98 990 000,00 грн. 
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що з огляду на те, що пунктом 8.2 Статуту СТОВ «Довіра» до виключної компетенції Загальних зборів учасників віднесено надання попередньої згоди на укладення директором правочинів, вартість яких перевищує 100 000,00 грн, а за договором про співпрацю від 07.04.2017 товариство прийняло на себе грошові зобов`язання, що перевищують зазначений поріг, укладення такого договору вимагало обов`язкового попереднього погодження Загальними зборами, відсутність якого свідчить про вчинення правочину директором ОСОБА_1 з перевищенням наданих йому статутних повноважень. Отже директор СТОВ «Довіра» ОСОБА_1 діяв з перевищенням своїх повноважень, визначених Статутом СТОВ «Довіра».
Поряд з цим, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що наказом СТОВ "Довіра" від 31 березня 2011 року №20 «Про прийняття на роботу», де ОСОБА_2 , перебуваючи на посаді генерального директора СТОВ «Довіра» прийнято на посаду заступника директора ОСОБА_1 . Протоколом №30/09 Загальних зборів Учасників Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Довіра» (код ЄДРПОУ 03785958) від 30 вересня 2012 року ОСОБА_2 звільнено з займаної посади у відповідності до п.1. ч.1 ст.36 Кодексу законів про працю України, а ОСОБА_1 обрано на посаду директора СТОВ «Довіра». Даний факт свідчить про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є знайомі між собою і ОСОБА_1 перебував у підпорядкуванні ОСОБА_2 , що свідчить про відповідну залежність. 
Крім того, пунктами 3, 4, 8 частини першої статті 267 ГПК України визначено, що суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду: з`ясовує обставини, на які посилаються учасники справи як на підставу своїх вимог і заперечень; з`ясовує, які обставини визнаються чи заперечуються учасниками справи; вчиняє інші дії, пов`язані із забезпеченням апеляційного розгляду справи.
Зміст ч. 1, 7 статті 11 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" свідчить , що відомості, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі – ЄДР), є відкритими і загальнодоступними (крім реєстраційних номерів облікових карток платників податків та паспортних даних), а державні органи, включаючи суди, мають безоплатний доступ до них в електронній формі. Для отримання відомостей з ЄДР користувач обов`язково зазначає відповідну підстав (норми закону та реквізити справи (провадження) тощо).
Положення процесуального законодавства щодо можливості з`ясування певних обставин з відкритих державних реєстрів чи витребування доказів за ініціативою суду у випадку недобросовісної поведінки сторони щодо доказів покликане зберегти баланс між змагальністю сторін, що забезпечує реалізацію приватноправового інтересу у цивільному судочинстві, та активністю суду в контексті принципу суддівського керівництва процесом, що відбиває публічно-правовий інтерес в ефективності цивільного судочинства. Використання судом за власною ініціативою відомостей з відкритих державних реєстрів є лише засобом боротьби із недобросовісною поведінкою учасників цивільного судочинства, а не механізмом сприяння стороні у збиранні процесуального матеріалу (постанова Верховного Суду від 07.10.2021 у справі №532/53/20.). 
Отже, фактичне отримання судом відомостей з ЄДР і долучення їх до матеріалів справи жодним чином не спростовує наявність у суду права на дослідження відповідних документів та врахування їх під час ухвалення рішення у зазначеній справі з метою повного та всебічного вирішення спору. Вказаний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.04.2025 у справі №924/971/23.
Враховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, за службовими записками головуючої судді-доповідача у даній справі керівником апарату Північно-західного апеляційного господарського суду зроблені витяги з ЄДР щодо СТОВ «Довіра» станом на 31.03.2011 та 04.10.2012, якими встановлено, що станом на 31.03.2011 директором та засновником СТОВ «Довіра» був ОСОБА_2 , а з 04.10.2012 директором вказаного товариства був ОСОБА_1 (а.с.23-35 т.3). Тобто, із з`ясованих обставин справи та досліджених доказів вбачається, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 існували тривалі ділові та організаційні зв`язки, які виходили за межі звичайних господарських відносин між незалежними суб`єктами. Зокрема, ОСОБА_2 , перебуваючи на посаді генерального директора СТОВ «Довіра», особисто прийняв ОСОБА_1 на посаду заступника директора СТОВ «Довіра», тобто останній перебував у його безпосередньому підпорядкуванні. Надалі ОСОБА_1 обраний директором цього ж товариства, що свідчить про спадковість управлінських зв`язків та обізнаність ОСОБА_2 з внутрішньою організацією діяльності товариства, у тому числі з обсягом повноважень його керівника.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 був належним чином обізнаний про існування Статутних обмежень повноважень директора СТОВ «Довіра» ОСОБА_1 , зокрема щодо необхідності погодження значних правочинів (подальше схвалення) Загальними зборами учасників товариства (позивача). 
Водночас, укладаючи договір про співпрацю від 07.04.2017, який передбачає істотні майнові зобов`язання та значні потенційні фінансові наслідки для товариства (позивача), ОСОБА_2 свідомо ігнорував такі обмеження і уклав спірний договір з СТОВ "Довіра" в особі директора ОСОБА_1 . Така поведінка відповідача не відповідає стандартам добросовісності та розумності учасника цивільних правовідносин, тобто є недобросовісною, у зв`язку з наявністю попередніх службових відносин та обізнаністю з внутрішніми процедурами позивача, так як директор Фермерського господарства "Фортуна-Агро Д" ОСОБА_2 станом на 31.03.2011 був засновником СТОВ “Довіра” та протягом 31.03.2011-03.10.2012 директором СТОВ “Довіра”, що підтверджується витягом з ЄДР щодо СТОВ “Довіра” станом на 31.03.2011 та витягами з наказу СТОВ «Довіра» №20 від 31.03.2011 про прийняття на роботу ОСОБА_1 заступником директора; протоколом №30/09 Загальних зборів учасників СТОВ "Довіра" від 30.09.2012; наказу СТОВ «Довіра» №88 від 03.10.2012 про звільнення з роботи з посади директора ОСОБА_2 (а.с.44-45 т.1, а.с. 25-35 т.3).
Поряд з цим, судова колегія звертає увагу, що сторонами не заперечується відсутність згоди Загальних зборів учасників СТОВ «Довіра» на укладення договору про співпрацю від 07.04.2017, а також в матеріалах справи відсутні докази щодо подальшого схвалення Загальними зборами позивача спірного договору.
За умовами договору про співпрацю від 07.04.2017 його підписантом від імені СТОВ «Довіра» виступив директор Китайчук С.В., який діяв на підставі Статуту товариства, що прямо зазначено у тексті правочину, а відтак контрагент, вступаючи у договірні відносини, об`єктивно був обізнаний про джерело та межі повноважень особи, яка підписує договір. З урахуванням усталених правових висновків Верховного Суду, відповідно до яких зазначення у договорі про дію представника на підставі статуту покладає на іншу сторону обов`язок діяти добросовісно та перевірити обсяг його повноважень, контрагент не міг обґрунтовано покладатися виключно на формальний статус директора без урахування внутрішніх обмежень, встановлених установчими документами. Таким чином, враховуючи, що Статут СТОВ «Довіра» містить чіткі обмеження щодо укладення правочинів, які перевищують визначені фінансові пороги, контрагент за договором був не лише формально повідомлений про дію директора СТОВ «Довіра» в межах статутних повноважень, а й повинен був знати про існування відповідних обмежень, у зв`язку з чим укладення спірного договору відбулося за умов обізнаності іншої сторони - відповідача про відсутність у директора СТОВ «Довіра» необхідного обсягу повноважень.
З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що сукупність встановлених обставин справи та досліджених доказів свідчить про те, що Оцалюк Анатолій Васильович діяв недобросовісно, оскільки знав або повинен був знати про відсутність у директора СТОВ «Довіра» Китайчука С.В. необхідного обсягу повноважень для укладення спірного договору, але свідомо не врахував ці обставини при його укладенні.
Щодо доводів відповідача про схвалення спірного правочину шляхом укладення договорів суборенди та державної реєстрації права користування, суд апеляційної інстанції зазначає їх безпідставність, виходячи з правової природи оспорюваного договору. Так, договір про співпрацю від 07.04.2017 за своїм змістом є забезпечувальним правочином, спрямованим на врегулювання механізму виконання сторонами зобов`язань у межах орендних правовідносин, а не договором, який безпосередньо встановлює чи змінює право користування земельними ділянками. Відтак його предметом не є передання земельних ділянок у користування, а визначення умов, способів та гарантій належного виконання зобов`язань сторін у майбутніх або супутніх правовідносинах. За таких обставин укладення чи неукладення договорів суборенди, так само як і вчинення дій щодо державної реєстрації речових прав, є самостійними юридичними фактами, що виникають з інших правочинів, і не можуть свідчити про схвалення або виконання саме забезпечувального договору, оскільки не перебувають з ним у прямому причинно-наслідковому зв`язку та не відображають волевиявлення товариства на підтвердження спірного правочину в розумінні статті 241 ЦК України.
Отже, якщо для укладення договору про співпрацю від 07.04.2017 необхідна згода Загальних зборів товариства, то така ж згода потрібна і для схвалення правочину.
Інші способи (форми) схвалення не можуть розглядатися як належні у розумінні статті 241 Цивільного кодексу України.
Таким чином, судова колегія визнає твердження відповідача про схвалення СТОВ «Довіра» оспорюваного правочину безпідставними. 
Аналогічно безпідставними є посилання відповідача на преюдиційність обставин, встановлених у справі №924/797/21, оскільки інститут преюдиційності застосовується виключно за наявності сукупності визначених законом умов, а саме: відповідні обставини мають бути встановлені судом як юридичні факти, а не як правова оцінка; судове рішення повинно набрати законної сили; у справах має бути тотожний суб`єктний склад або особа, щодо якої ці обставини встановлені. Водночас наведені відповідачем обставини фактично є результатом правової оцінки судом певних доводів та доказів у іншій справі, а не встановленням преюдиційних юридичних фактів, що виключає можливість їх автоматичного врахування без дослідження у даному провадженні. Більше того, навіть за змістом відповідного судового рішення, обставини укладення договорів суборенди не можуть розглядатися як доказ схвалення спірного забезпечувального договору, оскільки останній має інший предмет правового регулювання — визначення способу забезпечення виконання зобов`язань, а не передачу майна у користування.
Суд апеляційної інстанції також критично оцінює посилання відповідача на правові висновки Верховного Суду у справі №924/635/24, оскільки у межах зазначеної справи предметом дослідження була правова кваліфікація спірного договору та помилковість його ототожнення з договором оренди землі, тоді як обставини укладення правочину з перевищенням директором встановлених статутом грошових обмежень взагалі не були предметом розгляду та оцінки. Відтак наведені відповідачем висновки Верховного Суду не можуть бути застосовані до спірних правовідносин у даній справі, оскільки стосуються іншого предмета доказування та іншого аспекту правовідносин, оскільки стосуються саме відсутності обмежень у директора на укладення забезпечувальних договорів як спеціальної категорії договорів, про які йдеться у п. 8.2. Статуту (щодо відчуження, лізингу, оренди виробничих фондів, оренди землі (земельних часток (паїв)), а також договорів (правочинів), заяв, згод і т.п. щодо їх розірвання). 
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що сукупність встановлених у справі обставин, а саме: відсутність обов`язкової попередньої згоди Загальних зборів учасників СТОВ «Довіра» на укладення директором правочину, який передбачає взяття на себе грошових зобов`язань у розмірі, що перевищує встановлений статутом ліміт на суму більше 100 000,00 грн; відсутність належних і допустимих доказів подальшого схвалення цього правочину товариством у передбаченому законом порядку; а також обізнаність контрагента ФГ «Фортуна-Агро Д» в особі директора Оцалюка А.В. з обмеженнями повноважень директора СТОВ «Довіра» ОСОБА_1 , виключає можливість визнання такого правочину таким, що відповідає вимогам закону. За таких умов наявні правові підстави для визнання договору про співпрацю від 07.04.2017 недійсним відповідно до частини першої статті 215, а також частин першої та другої статті 203 ЦК України, як такого, що вчинений з порушенням вимог щодо змісту та належного обсягу цивільної дієздатності особи, яка його вчинила. 
Щодо доданих позивачем до додаткових пояснень від 06.03.2026 доказів згідно списку додатків, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Згідно з ч.1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч.3 ст. 269 ГПК України).
У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.
Проте, колегія суддів зауважує позивачу на тому, що підставою для прийняття апеляційною інстанцією додаткових доказів є докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від учасників судового процесу.
Основними засадами судочинства, закріпленими у ст. 129 Конституції України, є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ст.124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст.129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження за відсутності визначених ст. 269 ГПК України підстав для їх прийняття, тобто без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, адже у такому випадку суд створює одному з учасників судового процесу більш сприятливі, аніж іншим умови в розгляді конкретної справи.
При цьому колегія суддів звертається до висновку щодо застосування приписів ст. ст. 80, 269 ГПК України, який викладено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 06.02.2019 у справі №916/3130/17, від 18.06.2020 у справі №909/965/16, від 26.02.2019 у справі №913/632/17 згідно з яким єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи.
За імперативним приписом ч.4 ст.13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.
Принцип рівності сторін у процесі у розумінні "справедливого балансу" між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.
Прийняття судом апеляційної інстанції додатково поданих доказів без урахування наведених вище критеріїв у вирішенні питання про прийняття судом апеляційної інстанції таких доказів матиме наслідком порушення приписів статті 269 ГПК України, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.
За таких обставин, враховуючи, що позивачем не доведено наявність об`єктивних обставин, які унеможливлювали своєчасне подання документів доданих до додаткових пояснень, зокрема: копія Статуту СТОВ "Довіра" затвердженого рішенням Загальних зборів учасників оформлені протоколом №07/08-12/Д від 07.08.2012; копія Статуту СТОВ "Довіра" затвердженого рішенням Загальних зборів учасників оформлені протоколом №24/10-2011 від 24.10.2011; копія Статуту СТОВ "Довіра" затвердженого рішенням Загальних зборів учасників оформлені протоколом №30/09-2011 від 30.09.2011. копія Статуту СТОВ "Довіра" затвердженого рішенням Загальних зборів учасників оформлені протоколом №20/09-2011 від 20.09.2011, як додаткові докази колегією суддів не приймаються.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що додані до додаткових пояснень 06.03.2026: копії Статуту СТОВ «Довіра» затвердженого рішенням Загальних зборів учасників, оформлені протоколом №29/11-16/Д від 29.11.2016; котракту №б/н з керівником підприємства від 01.02.2017 з ОСОБА_1 ; витяги з наказів СТОВ «Довіра» №20 від 31.03.2011 про прийняття на роботу ОСОБА_1 заступником директора; протокол №30/09 Загальних зборів учасників СТОВ "Довіра" від 30.09.2012; №88 від 03.10.2012 про звільнення з роботи з посади директора ОСОБА_2 ; №89 від 04.10.2012 про переведення ОСОБА_1 на посаду директора, вже наявні в матеріалах даної справи, оскільки були додані до позовної заяви (а.с. 29-45 т.1). 
Поряд з цим, колегія суддів вважає безпідставним твердження позивача, що договір про співпрацю від 07 квітня 2017 року суперечить вимогам Закону України «Про захист економічної конкуренції» а отже, є нікчемним правочином, оскільки Закон України «Про захист економічної конкуренції» не встановлює автоматичної нікчемності таких договорів; відсутнє рішення Антимонопольного комітету України про порушення; не доведено порушення публічного порядку у розумінні цивільного законодавства. За таких обставин договір не може вважатися нікчемним лише на підставі припущень позивача про його невідповідність конкурентному законодавству.

4. Висновки за результатами апеляційного розгляду.
Таким чином, у апеляційній скарзі Фермерського господарства "Фортуна-Агро Д" не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла дійти висновку про помилковість рішення суду першої інстанції. 
Виходячи з положень статті 11 ГПК України, суд апеляційної інстанції виходить з того, що як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України», хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
Відтак, застосовуючи наведену практику європейського суду, суд апеляційної інстанції вважає що, враховуючи зміст статті 269 ГПК України, надавши оцінку основним доводам апеляційної скарги, а також не встановивши у рішенні суду першої інстанції неправильного застосування норм матеріального права в сукупності з відсутніми порушеннями норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, дійшла висновку про відсутність таких доводів, які б були оцінені як переконливі і достатні для скасування рішення суду першої інстанції.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів за наслідком апеляційного перегляду дійшла висновку, що доводами апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовано, підстав скасування чи зміни рішення, передбачених ст.277-279 Господарського процесуального кодексу України не встановлено, а відтак апеляційну скаргу Фермерського господарства "Фортуна-Агро Д" слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Хмельницької області від 13 жовтня 2025 року у справі №924/764/25 без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги Фермерського господарства "Фортуна-Агро Д" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 13 жовтня 2025 року у справі №924/764/25 та касаційної скарги Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра" на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.12.2025 покладаються на апелянта згідно ст.129 ГПК України. 
Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Фермерського господарства "Фортуна-Агро Д" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Хмельницької області від 13 жовтня 2025 року у справі №924/764/25 без змін.
2. Стягнути з Фермерського господарства "Фортуна-Агро Д" (смт Антоніни, площа Графська, 27, Красилівського району Хмельницької області, код ЄДРПОУ 38720052) на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра" (смт Антоніни, пл. Графська, 54, Красилівського району Хмельницької області, код ЄДРПОУ 03785958) - 4844,80 грн витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.
3. Доручити Господарському суду Хмельницької області видачу судового наказу.
4. Справу №924/764/25 повернути Господарському суду Хмельницької області.
5. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту в порядку, передбаченому главою 2 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "14" квітня 2026 р.

Головуючий суддя Гудак А.В.

Суддя   Олексюк Г.Є. 

Суддя   Петухов М.Г.