ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2026 року
м. Київ
справа № 990/397/25
провадження № 11-445заі25
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Кривенди О. В.,
суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Гімона М. М., Ємця А. А., Короля В. В., Кравченка С. І., Мартинюк Н. М., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Ступак О. В., Ткача І. В., Ткачука О. С.
розглянула в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Президента України про визнання протиправними та нечинними указів Президента України в частині
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 листопада 2025 року (судді Соколов В. М., Радишевська О. Р., Смокович М. І., Білак М. В., Єресько Л. О.),
УСТАНОВИЛА:
Короткий зміст та обґрунтування наведених у позовній заяві вимог
1. У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Президента України, у якому просив:
- визнати протиправним та нечинним Указ Президента України від 14 травня 2018 року № 126/2018 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 2 травня 2018 року «Про застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» в частині введення в дію позиції 1604 додатка 1 до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 2 травня 2018 року та застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) щодо ОСОБА_1 ;
- визнати протиправним та нечинним Указ Президента України від 21 червня 2018 року № 176/2018 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 21 червня 2018 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» в частині введення в дію позиції 1601 додатка 1 до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 21 червня 2018 року та застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) щодо ОСОБА_1 .
Рух адміністративного позову та короткий зміст ухвали суду першої інстанції
2. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Судуухвалою від 01 вересня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 залишив без руху та надав позивачу можливість у десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали подати заяву про поновлення строку звернення до суду із зазначенням поважних причин для його поновлення, з відповідним обґрунтуванням та доказами.
3. 09 вересня 2025 року до суду надійшла заява про поновлення строку звернення до суду, у якій представник позивача зазначав, що ОСОБА_1 оскаржує у судовому порядку укази Президента України від 14 травня 2018 року № 126/2018 та від 21 червня 2018 року № 176/2018 у частинах, якими до нього було застосовано персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції). Позивач дійсно був обізнаний щодо застосування до нього відповідних санкцій на підставі спірних індивідуальних актів Президента України та протягом всього часу їхньої дії вживав заходів як для з`ясування підстав застосування, так і для їхнього скасування, зокрема, звертався за захистом своїх прав та законних інтересів до суду. Позов про визнання протиправними та нечинними в частині указів Президента України від 14 травня 2018 року № 126/2018 та від 21 червня 2018 року № 176/2018 подано до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду через понад 7 років після набрання ними чинності, адже порушення прав та законних інтересів позивача внаслідок прийняття таких указів триває, а інші способи захисту виявилися неефективними.
4. Також представник позивача вказував, що позивач просить визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду із цим позовом з огляду на те, що оскаржувані укази Президента України від 14 травня 2018 року № 126/2018 та від 21 червня 2018 року № 176/2018 набули ознак нормативно-правового акта та їхня дія мала вплив на права, інтереси та обов`язки позивача на дату набрання ними чинності, який зберігався протягом шестимісячного періоду, що передував зверненню до суду із цим адміністративним позовом, та триватиме впродовж усього строку їх чинності, що зумовлює суб`єктивне сприйняття позивачем (яке підкріплене науково-правовим висновком Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого від 11 липня 2025 року № 128-01-806) строків звернення до суду як таких, що обмежуються виключно періодом чинності оскаржуваних указів. Як наслідок, оскаржувані укази не мають таких ознак індивідуального акта, як вичерпання їх дії виконанням або наявність обмеженого строку дії, натомість фактично розраховані на довгострокове та неодноразове застосування, що надає їм ознак нормативно-правового акта, визначених у пункті 18 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), що прямо та безпосередньо впливає не лише на законність таких указів, а й на обчислення строку звернення до суду з адміністративним позовом про їх оскарження.
5. Зважаючи на це, представник позивача вважав, що спірні укази як нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності, про що прямо зазначено у частині третій статті 264 КАС України.
6. Представник позивача просив не розцінювати звернення позивача у серпні 2025 року до Верховного Суду з позовом про оскарження указів Президента України від 14 травня 2018 року № 126/2018 та від 21 червня 2018 року № 176/2018 як таке, що здійснене з порушенням порядку та строків, передбачених статтею 122 КАС України, оскільки вимога про захист від порушення, спричиненого триваючою дією чинних актів, яка для позивача є реальною, актуальною, об`єктивно обґрунтованою, не може визнаватись такою, що заявлена з пропуском строків звернення до суду.
7. Ухвалою від 11 вересня 2025 року Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Судувідкрив провадження в адміністративній справі та призначив її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з викликом (повідомленням) сторін на 13 жовтня 2025 року.
8. Одночасно в цій ухвалі суд повідомив про те, що з урахуванням викладених у заяві про поновлення строку звернення до суду обставин і мотивів поважності причин його пропуску та доказів, наданих на їх підтвердження, існує доцільність з`ясування й оцінки поважності причин пропуску строку звернення до суду в судовому засіданні.
9. У судовому засіданні, яке відбулося 13 жовтня 2025 року, суд оголосив перерву до 17 листопада 2025 року та запропонував позивачу чи його представнику надати письмові пояснення щодо фактичних обставин поважності пропуску строків звернення до суду з позовом у цій справі.
10. 13 листопада 2025 року до суду надійшли доповнення до заяви про поновлення строку, в яких представник позивача описав у хронологічному порядку дії, які вчинялися позивачем з метою скасування санкцій, застосованих до нього спірними указами Президента України, а також надав інформацію щодо направлення адвокатських запитів до органів державної влади та відповідей на них у вигляді таблиць. Надана представником позивача інформація стосується адвокатських запитів від 06 листопада та 01 грудня 2023 року, від 15 січня та 14 лютого 2024 року. Окрім того, представник позивача у поданих доповненнях указав, що позивач двічі звертався з позовами до адміністративного суду з приводу застосування санкцій (справи № 826/13416/18, № 640/7728/20).
11. Водночас представник позивача наголосив на тому, що реальне порушення прав ОСОБА_1 спірними указами Президента України відбулося у березні 2025 року, коли йому було відмовлено у нотаріальному посвідченні довіреності та у здійсненні фінансових операцій, на підставі чого у межах шестимісячного строку останній звернувся до суду з адміністративним позовом у цій справі.
12. У судовому засіданні 17 листопада 2025 року позивач та його представник повторно підтримали заяву про поновлення строку звернення до суду та просили її задовольнити.
13. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні зазначеної заяви та залишити адміністративний позов без розгляду.
14. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 17 листопада 2025 року визнав неповажними підстави пропуску строку звернення ОСОБА_1 з адміністративним позовом у справі № 990/397/25, відмовив у задоволенні його заяви про поновлення строку звернення до суду та адміністративний позов залишив без розгляду.
15. Ухвалюючи таке рішення, суд виходив з того, що якщо строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності.
16. Відповідаючи на аргументи сторони позивача щодо можливості оскарження спірних указів Президента України протягом всього строку їх чинності, оскільки позивач вважає, що вони за своєю правовою природою є нормативно-правовими актами, адже застосовані на їхній підставі санкції не обмежені часовим проміжком, суд зазначив, що застосування санкцій «безстроково» не є тотожним із критерієм «багаторазового застосування», що притаманний нормативно-правовому акту.
17. У цьому сегменті суд першої інстанції констатував, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню установлений статтею 122 КАС України шестимісячний строк звернення до адміністративного суду. А також послався на усталену практику Великої Палати Верховного Суду (далі - Велика Палата), за якою укази Президента України про введення в дію рішень Ради національної безпеки і оборони України є актами індивідуальної дії, адже не містять загальнообов`язкових правил поведінки.
18. Не визнав суд переконливими доводи позивача на користь поновлення строку звернення до суду щодо використання інших способів захисту своїх прав та інтересів, аніж оскарження в судовому порядку.
19. До того ж суд зауважив, що у розрізі питання дотримання строку звернення до суду із цим позовом безспірним є те, що ОСОБА_1 був обізнаний про застосування до нього відповідних санкцій на підставі оскаржуваних індивідуальних актів Президента України ще у 2018 році, про що безпосередньо зазначено у заяві про поновлення строку звернення до суду.
20. У контексті тверджень представника позивача, що реальне та документально підтверджене порушення прав позивача відбулося саме у березні 2025 року, коли державний нотаріус відмовив йому у посвідченні довіреності та після відмови у здійсненні фінансових операцій саме з підстав застосування до нього санкцій, суд указав, що такі аргументи суперечать не лише позиції представника позивача щодо обчислення строків звернення, а й у цілому вчиненим діям позивача впродовж семи років до моменту звернення до Верховного Суду із цим позовом.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги 
21.  ОСОБА_1 не погодився з ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 листопада 2025 року та звернувся до Великої Палати апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
22. Позивач вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання про поновлення строку звернення до суду з адміністративним позовом.
23. На думку позивача, наведені ним причини пропуску строку звернення до суду є поважними, але суд першої інстанції безпідставно надав їм протилежного значення, проігнорував обставини, що їх зумовили, хоча вони свідчать про намагання позивача вчинити всі залежні від нього процесуальні дії у розумний строк.
24. Посилаючись на безстроковість застосованих до позивача санкцій, зміст та персоніфікований характер оскаржуваних указів Президента України, настання обмежень прав та законних інтересів позивача у зв`язку з його прийняттям, апелянт обґрунтовував можливість оскарження цього акта в судовому порядку протягом усього строку його чинності.
25. З покликанням на положення статті 6 Конвенції про захист прав та людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) доводить, що надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви скаржника обмежив йому доступ до суду, порушив право на справедливий судовий захист.
Позиція відповідача
26. Представник Президента України подав до Великої Палати відзив на апеляційну скаргу, в якому висловив прохання залишити її без задоволення, а ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 листопада 2025 року - без змін як таку, що постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права. 
Рух апеляційної скарги
27. Велика Палата ухвалою від 11 грудня 2025 року відкрила апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , а ухвалою від 29 січня 2026 року призначила цю справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без виклику учасників справи на 19 березня 2026 року.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
28. Велика Палата дослідила наведені в апеляційній скарзі доводи, перевірила матеріали справи, переглянула оскаржуване судове рішення і не виявила порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
29. Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
30. За змістом частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
31. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга статті 122 КАС України).
32. Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
33. Отже, початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
34. З матеріалів справи вбачається, що позивач оскаржує укази Президента України від 14 травня 2018 року № 126/2018 та від 21 червня 2018 року № 176/2018 у частинах, які стосуються введення в дію рішень Ради національної безпеки і оборони України про застосування до ОСОБА_1 персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій).
35.  ОСОБА_1 з цими позовними вимогами звернувся до суду лише 20 серпня 2025 року. Позов до суду подав з пропуском установленого статтею 122 КАС України шестимісячного строку звернення до суду. Цієї обставини позивач не заперечує та заявив клопотання про поновлення цього строку.
36. Прохання мотивує тим, що порушення прав та законних інтересів позивача внаслідок прийняття таких указів триває, а інші способи захисту виявилися неефективними.
37. З огляду на чинність оскаржуваних указів наголошував на можливості реалізації права на оскарження в судовому порядку нормативно-правового акта протягом усього строку його дії. У цьому контексті покликався на положення частини третьої статті 264 КАС України.
38. Представник позивача також наголосив на тому, що реальне порушення прав ОСОБА_1 спірними указами Президента України відбулося у березні 2025 року, коли йому було відмовлено у нотаріальному посвідченні довіреності та у здійсненні фінансових операцій, на підставі чого у межах шестимісячного строку останній звернувся до суду з адміністративним позовом у цій справі.
39. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду відмовив у поновленні строку на звернення до суду, а на твердження позивача про поважність причин його пропуску послався на такі заперечення.
40. Відповідно до пункту 18 частини першої статті 4 КАС України нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.
41. Індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини першої статті 4 КАС України).
42. За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.
43. Нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування.
44. Натомість індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.
45. З огляду на вказане нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються в нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує своєї дії фактами його застосування, тоді як дія акта застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням конкретних правовідносин.
46. З огляду на ці положення суд першої інстанції правильно зазначив, що спірні укази є актами індивідуальної дії, адже не містять загальнообов`язкових правил поведінки, а з урахуванням рішень Ради національної безпеки і оборони України, введених у дію цими указами, передбачають індивідуалізовані приписи щодо застосування санкцій до конкретних юридичних і фізичних осіб, зокрема позивача; адресовані цим особам; не регулюють певний вид суспільних відносин, а спрямовані на припинення конкретних правовідносин щодо конкретної особи.
47. Доводи позивача про те, що санкції застосовані до нього безстроково і, як наслідок, укази Президента України від 14 травня 2018 року № 126/2018 та від 21 червня 2018 року № 176/2018 набувають статусу нормативного акта, суд не прийняв до уваги з огляду на таке.
48. Для віднесення акта до категорії нормативно-правових необхідно оцінити його за сукупністю відповідних критеріїв. Зокрема, це письмовий документ компетентного органу, в якому закріплено забезпечуване ним формально обов`язкове правило поведінки загального характеру, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування. Натомість застосування санкцій «безстроково» не є тотожним критерію «багаторазового застосування», що притаманний нормативно-правовому акту.
49. На основі цього суд констатує, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню установлений статтею 122 КАС України шестимісячний строк звернення до адміністративного суду.
50. Суд нагадав, що це корелюється з уже сформованим та усталеним правовим підходом Великої Палати, який висвітлений у наведених ним постановах, і суд не вбачає підстав для відступу від нього.
51. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду дійшов правильного висновку, що за таких обставин доводи позивача про те, що у спірних правовідносинах при обчисленні строків звернення до суду підлягає застосуванню стаття 264 КАС України, є безпідставними та відхиляються судом.
52. Суд першої інстанції у справі, що розглядається, дійшов висновку, що у заяві про поновлення строку звернення до суду позивач не вказав, які саме об`єктивні поважні (непереборні) причини унеможливили його звернення до суду в установлений процесуальним законодавством строк. Позивач не навів змістових і вагомих доводів, які б указували на його бажання вчасно реалізувати свої процесуальні права щодо оскарження спірних указів Президента України у судовому порядку, як і не довів, що у цій справі можливість вчасного подання ним позовної заяви не мала суб`єктивного характеру, тобто не залежала від його волевиявлення.
53. При цьому наголосив, що сторони зобов`язані вживати всіх можливих заходів для реалізації своїх прав у межах встановлених процесуальних строків. Навіть у складних життєвих обставинах, пов`язаних зі станом здоров`я чи зовнішніми факторами, не усувається обов`язок особи діяти розумно та обачно. Відсутність доказів вжиття таких заходів свідчить не про об`єктивну неможливість звернення до суду, а про недбалість у реалізації процесуального права, що виключає визнання причин пропуску строку поважними.
54. Приймаючи таке рішення, суд зважив на дати опублікування указів Президента України від 14 травня 2018 року № 126/2018 та від 21 червня 2018 року № 176/2018 в офіційних друкованих виданнях, докази звернення позивача до Окружного адміністративного суду міста Києва, звернення його представника до органів державної влади з адвокатськими запитами з метою отримання інформації щодо підстав застосування санкцій, обізнаність позивача про застосування до нього відповідних санкцій на підставі спірних індивідуальних актів Президента України ще у 2018 році, а також документальне підтвердження порушення прав позивача, що відбулося у березні 2025 року, коли державний нотаріус йому відмовив у посвідченні довіреності та після відмови у здійсненні фінансових операцій саме з підстав застосування до нього санкцій.
55. Велика Палата оцінила дії ОСОБА_1 та пов`язані з ними міркування останнього про поважність причин пропуску строку, і вважає, що позивач відповідно до вимог статті 55 Конституції України і статті 5 КАС України реалізував своє право на звернення за судовим захистом.
56. Як видно зі змісту апеляційної скарги і заяви про усунення недоліків позовної заяви, скаржник не повідомив, які саме поважні (непереборні, нездоланні) причини завадили йому вчасно подати позов упродовж строку від дати оприлюднення спірних указів до моменту, коли, як визнав сам скаржник, він дізнався про них, а також від дати, коли він дізнався про видання оскаржуваних актів, до закінчення шестимісячного строку оскарження від дати, коли, з погляду скаржника, відповідач виданням своїх актів порушив його права.
57. Стосовно доводів скаржника про те, що оскільки санкції застосовано до нього безстроково, то порушення його прав є триваючим і відповідно строк звернення до адміністративного суду слід обчислювати з урахуванням усього часу дії спірних указів, Велика Палата ще раз нагадує про необхідність розмежування відносин, що виникають у зв`язку з прийняттям індивідуального адміністративного акта та наслідками його реалізації.
58. У контексті сказаного не можна погодитися з доводами скаржника про те, що суд обмежив право останнього на доступ до суду. Рішення суду першої інстанції про залишення без розгляду позовної заяви зумовлене не небажанням суду з якихось причин розглядати позовні вимоги ОСОБА_1 , а тим, що автор цих вимог порушив установлені законом порядок, умови та строки звернення за захистом порушеного права.
59. Отже, суд першої інстанції, зважаючи на відсутність поважних причин для поновлення ОСОБА_1 строку звернення до адміністративного суду, дійшов правильного висновку про залишення позову без розгляду відповідно до пункту 8 частини першої статті 240 КАС України, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
60. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
61. За правилами частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
62. Міркування і твердження ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не спростовують правильності правових висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладених в оскаржуваній ухвалі.
63. Оскільки суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу про залишенняпозовної заяви без розгляду, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, а наведені позивачем доводи не спростовують висновків, викладених у судовому рішенні, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а ухвалу Касаційного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року - без змін.
Керуючись статтями 266, 292, 308, 310, 315, 316, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 листопада 2025 року у справі № 990/397/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач О. В. Кривенда 
Судді:  О. О. Банасько Н. М. Мартинюк
О. В. Білоконь К. М. Пільков
О. Л. Булейко С. О. Погрібний
І. А. Воробйова Н. С. Стефанів
М. М. Гімон О. В. Ступак
А. А. Ємець І. В. Ткач
В. В. Король О. С. Ткачук
С. І. Кравченко