ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 528/985/21  Номер провадження 11-кп/814/426/26	Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1  Доповідач ап. інст. ОСОБА_2 	

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 березня 2026 року 	м. Полтава	

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді	ОСОБА_2 , 	
суддів	ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,	
з секретарем з участю прокурора захисника обвинуваченого	ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,	 	

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження №12021170580000276 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора Пирятинського відділу Лубенської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_9 на вирок Гребінківського районного суду Полтавської області від 11 грудня 2023 року,
ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_8 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, одружений, пенсіонер, особа з інвалідністю другої групи, несудимий, 

визнаний винуватим та засуджений за ч.1 ст.119 КК України на 2 (два) роки позбавлення волі.
Постановлено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь держави витрати за проведення судових експертиз в сумі 6178,32 грн.
Вирішене питання про речові докази.
Згідно з вироком суду, ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.
24 липня 2021 року близько 19 год. 30 хв. обвинувачений перебував разом зі своєю дружиною на території власного домогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 , куди проник потерпілий ОСОБА_10 .
Між Запорожцем та ОСОБА_10 виникла сварка, оскільки потерпілий намагався пройти до будинку обвинуваченого, в якому перебувала його колишня дружина. 
Під час сварки ОСОБА_10 почав наносити удари ОСОБА_8 , на що останній взяв сигнальний пістолет із сигнальною ракетою з метою припинення протиправних дій потерпілого, який тримав у правій руці направленим донизу. 
У подальшому ОСОБА_8 внаслідок кримінальної протиправної самовпевненості, передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, під час падіння на підлогу, з необережності убив ОСОБА_10 , здійснивши постріл із пістолета сигнальною ракетою в область його грудної клітини.
Причиною смерті ОСОБА_10 стало сліпе вогнепальне поранення грудної клітки зліва з ушкодженням серця.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить скасувати вирок суду, а кримінальне провадження закрити на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.
При цьому зазначає, що під час досудового розслідування слідчий залишив поза увагою заяви обвинуваченого та його дружини про проведення судово-медичної експертизи з метою виявлення тілесних ушкоджень, що могло б підтвердити факт нападу на них у власному домогосподарстві.
Зауважує, що відповідне направлення слідчий видав лише в кінці серпня 2021 року, тобто більше ніж через місяць після події.
Також стверджує, що стороною обвинувачення не було перевірено його твердження щодо неодноразового отримання погроз від потерпілого.
Зауважує, що мав у своєму розпорядженні гладкоствольну мисливську зброю, проте не скористався нею. Натомість використав сигнальний пістолет щоб налякати ОСОБА_10 та продемонструвати йому намір захищати будинок, дружину та себе від протиправних посягань.
Стверджує, що прохав потерпілого припинити протиправні дії та покинути територію домогосподарства.
Наголошує, що вистріл із сигнального пістолету стався випадково без будь-якого умислу під час падіння внаслідок удару ОСОБА_10 .
Вважає, що в його діях мала місце необхідна оборона.
Також зазначає, що місцевий суд при ухваленні вироку не врахував, що він має інвалідність 2-ї групи та є учасником ліквідації аварії на ЧАЕС.
Прокурор в апеляційній скарзі просить скасувати вирок суду в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_8 за ч.1 ст.119 КК України на 4 роки позбавлення волі.
При цьому зазначає, що суд всупереч вимогам кримінального Закону призначив покарання нижче, ніж передбачене санкцією ч.1 ст.119 КК України, проте положення ст.69 цього Кодексу не застосовував.
Зауважує, що обвинувачений свій вчинок критично не оцінює та не засуджує свою поведінку і звертає увагу на думку потерпілого ОСОБА_11 , який наполягав на призначенні суворого покарання.
Вказує про відсутність у кримінальному провадженні обставин, що пом`якшують покарання. 
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримання доводів апеляційної скарги, думку прокурора про необхідність ухвалення нового вироку в частині призначення обвинуваченому покарання, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до такого.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за наведених у вироку обставин підтверджуються сукупністю достатніх, допустимих та належних доказів, зібраних у встановленому законом порядку і досліджених судом, яким надана належна оцінка.
При цьому суд першої інстанції, виконуючи приписи ст.94 КПК України, ретельно перевірив зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_8 пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку.
Суд навів переконливі аргументи на обґрунтування своїх висновків, тому колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги про відсутність в діях ОСОБА_8 складу злочину такими, що не ґрунтуються на матеріалах провадження і вимогах закону з огляду на таке.
Факт перебування потерпілого ОСОБА_10 24 липня 2021 року близько 19 год. 30 хв. на території домогосподарства обвинуваченого ОСОБА_8 , наявність між ними конфлікту, а також здійснення обвинуваченим пострілу з належного йому сигнального пістолету ОСОБА_12 в область грудної клітини потерпілого ніким із учасників провадження не оспорюється.
Твердження обвинуваченого про перебування у стані необхідної оборони є непереконливими.
В судовому засіданні ОСОБА_8 пояснив, що після того як ОСОБА_10 потрапив на подвір`я перелізши через паркан, то відразу почав його бити кулаками ще на вулиці біля входу до будинку, а потім вдарив і дружину, яка до них підбігла.
Тоді обвинувачений вхопив ракетницю з коридору і наставив її на ноги потерпілого, щоб його налякати, але той не зупинявся і продовжував наносити удари. Наступної миті він ( ОСОБА_8 ) чи то перечепився через поріг, чи його збив з ніг потерпілий, а під час падіння випадково відбувся постріл.
Аналогічні пояснення в засіданні місцевого суду надала і дружина обвинуваченого.
Стаття 36 КК України містить законодавче визначення поняття «необхідна оборона», відповідно до якого необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Стан необхідної оборони виникає як у момент вчинення суспільно небезпечного посягання, так і у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.
Для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із перебуванням особи в стані необхідної оборони, суд повинен врахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. 
До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.
Згідно з ч.5 ст.36 КК України незалежно від тяжкості шкоди, яку заподіяно тому, хто посягає, не є перевищенням меж необхідної оборони і не має наслідком кримінальну відповідальність застосування зброї або будь-яких інших засобів чи предметів для захисту від нападу озброєної особи або нападу групи осіб, а також для відвернення протиправного насильницького вторгнення у житло чи інше приміщення.
За змістом закону поведінка того, хто захищається, при необхідній обороні може бути тільки активною, тобто може виражатися лише в діях, на що прямо вказується в ч.1 ст.36 КК України. Такими діями можуть бути як фізичні зусилля особи, що захищається (наприклад, нанесення ударів кулаком), так і використання різноманітних знарядь, предметів, механізмів, пристроїв тощо.
Зазначені дії повинні підпадати під ознаки якогось діяння, передбаченого КК України, тобто збігатися за зовнішніми, фактичними ознаками з об`єктивною стороною якогось злочину. Мова йде про дії, що підпадають під ознаки вбивства, нанесення тілесних ушкоджень різної тяжкості, удару тощо. 
Не мають кримінально-правового значення і не оцінюються на підставі ст.36 КК України дії особи, яка замість заподіяння шкоди тому, хто посягає, ухиляється від удару чи парирує удари, відштовхує посягаючого тощо.
Враховуючи встановлені судом обставини злочину, які не заперечує і обвинувачений, а саме здійснення пострілу із сигнального пістолету під час падіння (чи то перечепившись через поріг, чи то внаслідок удару потерпілого), з огляду на відсутність активних дій з боку обвинуваченого у цій обстановці, доводи апеляційної скарги про необхідну самооборону є неприйнятними.
Більше того, як правильно встановив місцевий суд, потерпілий ОСОБА_10 хоча і проник на територію домогосподарства обвинуваченого, проте не мав з собою будь-яких предметів, які б могли завдати шкоди, а його дії в даному випадку були спрямовані на те, щоб відшукати свою дружину, яка знаходилася в будинку.
ОСОБА_8 при цьому не перебував у безвихідному стані, мав реальну можливість уникнути конфлікту, залишитись на подвір`ї та викликати поліцію з метою припинення протиправних дій потерпілого, проте взяв до рук сигнальний пістолет та з необережності здійснив постріл, що призвело до наслідків у виді смерті потерпілого внаслідок заподіяння йому вогнепального поранення.
Тому і в цій частині доводи апеляційної скарги обвинуваченого не знайшли свого підтвердження.
В свою чергу, специфіка вбивства з необережності полягає в його суб`єктивній стороні: воно має місце лише при необережній формі вини, яка може виступати у вигляді кримінальної протиправної самовпевненості та кримінальної протиправної недбалості. Необережність є формою вини, для якої характерне поєднання усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії чи бездіяльності) та недбалого або самовпевненого ставлення до настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння.
Тобто у випадку, коли особа, яка позбавила потерпілого життя, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (кримінальна протиправна самовпевненість), або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (кримінальна протиправна недбалість), її дії слід розглядати як убивство через необережність і кваліфікувати за ст. 119 КК України. 
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 188 від 01 вересня 2021 року причиною смерті ОСОБА_10 є сліпе вогнепальне поранення грудної клітки зліва з ушкодженням серця. Вхідна вогнепальна рана з передньої поверхні грудної клітки зліва утворилась вірогідніше всього в результаті 1 пострілу з вогнепальної зброї, вогнепальним зарядом, постріл був здійснений з близької відстані.
В даному випадку суд прийшов до обґрунтованого висновку, що в діях ОСОБА_8 є саме кримінальна протиправна самовпевненість, яка виразилася у тому, що він передбачав можливість настання шкідливих наслідків своїх дій під час використання сигнального пістолету з близької відстані стосовно потерпілого, проте легковажно розраховував на їх відвернення.
У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що місцевий суд установив усі обставини, які в порядку ст. 91 КПК підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та дійшов до обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119 КК України.
Твердження ОСОБА_8 за змістом апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було належним чином перевірено його доводи щодо неодноразового отримання погроз від потерпілого, а також вчинення ОСОБА_13 протиправних дій стосовно належного йому майна є неприйнятними з огляду на приписи ст.337 КПК України, відповідно до яких судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Всупереч доводам апеляційної скарги обвинуваченого, в даному випадку зволікання слідчого з призначенням судово-медичної експертизи з метою виявлення у нього тілесних ушкоджень не спростовують висновків суду, з огляду на винуватість ОСОБА_8 у вчиненні вбивства через необережність.
Також колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах провадження відсутні будь-які дані, які б свідчили про наявність в обвинуваченого встановлених тілесних ушкоджень внаслідок неправомірних дій потерпілого. ОСОБА_8 не звертався до закладів охорони здоров`я за медичною допомогою та не заявляв про наявність ушкоджень і під час складання стосовно нього протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 25 липня 2021 року.
Крім того, згідно з постановою слідчого ВП №1 Лубенського РВП ГУ НП в Полтавській області ОСОБА_14 від 30 серпня 2021 року призначено судово-медичну експертизу з метою з`ясування питання наявності у ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, їх кількості, локалізації, механізму спричинення та ступеня тяжкості, проведення якої доручено експерту Пирятинського міжрайонного відділення Полтавського обласного бюро СМЕ ОСОБА_15 .
Копію вказаної постанови ОСОБА_8 отримав 13 вересня 2021 року, про що власноруч розписався.
Разом з тим, будь-які дані щодо подальшого звернення ОСОБА_8 до експертної установи для з`ясування наведених вище питань в матеріалах провадження відсутні. 
Доводи прокурора про неправильне призначення покарання є слушними.
Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є, на підставі ч.1 ст.413 цього Кодексу, незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.
Згідно з приписами п.1 ч.1 ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу.
Відповідно до санкції ч.1 ст.119 КК України вбивство, вчинене через необережність,  карається обмеженням волі на строк від трьох до п`яти років або позбавленням волі на той самий строк.
Таким чином, обираючи  ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки місцевий суд не дотримався вимоги п.1 ч.1 ст.65 КК України, оскільки вийшов за межі, установлені у санкції цього злочину.
При цьому місцевий суд, мотивуючи свої висновки, не знайшов визначених законом підстав для застосування приписів ст.69 КК України та призначення обвинуваченому більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.
Погоджується з цим і колегія суддів, оскільки ОСОБА_8 не розкаяся у вчиненому, не висловлював осуду своєї поведінки, жодного разу не вибачився перед потерпілим та має середні ризики як вчинення повторного кримінального правопорушення, так і небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб.
Враховує колегія суддів також і наслідки вчиненого обвинуваченим злочину, внаслідок якого настала смерть людини, та думку потерпілого, який наполягав на призначенні ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі. 
За таких обставин колегія суддів вважає за необхідне вирок суду в частині призначення покарання скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити в цій частині новий вирок.
Враховуючи конкретні обставини справи, особу обвинуваченого, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, одружений, є пенсіонером, має інвалідність 2 групита є учасником ліквідації аварії на ЧАЕС, колегія суддів вважає за можливе призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, визначеному в даному випадку санкцією ч.1 ст.119 КК України.
Таке покарання, на думку колегії суддів, відповідатиме вимогам ст.50 та ст.65 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження нових кримінальних правопорушень і буде справедливим.
Також колегія суддів відповідно до приписів ст.72 КК України вважає за необхідне зарахувати ОСОБА_8 у строк покарання строк його тримання під вартою з 25 по 26 липня 2021 року, а також період цілодобового домашнього арешту з 27 липня 2021 року до 26 вересня 2021 року.
Отже, апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення, а апеляційну скаргу прокурора необхідно задовольнити частково.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 418, 419 та 420 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу прокурора Пирятинського відділу Лубенської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Гребінківського районного суду Полтавської області від 11 грудня 2023 року стосовно ОСОБА_8 в частині призначення покарання скасувати.
Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.119 КК України, покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.
Початок строку відбування покарання рахувати з моменту затримання ОСОБА_8 .
На підставі ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_8 у строк покарання строк перебування під вартою з 25 по 26 липня 2021 року з розрахунку день за день, а також період цілодобового домашнього арешту з 27 липня 2021 року до 26 вересня 2021 року, з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.
В іншій частині вирок суду залишити без змін.
Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.
Касаційна скарга на судове рішення може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4