ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року
м. Хмельницький

Справа № 686/20549/25
Провадження № 33/820/6/26

Суддя Хмельницького апеляційного суду Кулеша Л.М., з участю секретаря судового засідання Плюти В.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в м. Хмельницькому, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 серпня 2025 року,

в с т а н о в и л а:

Цією постановою,  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , 
визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17 000 (сімнадцять тисяч) грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 605 грн. 60 коп. судового збору. 
За постановою суду, 12 липня 2025 року о 21 год. 20 хв. в м. Хмельницькому, по вул. П. Мирного, 36, водій ОСОБА_1 керував автомобілем «Renault Megan Scenic» д.н.з., НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, поведінка, що не відповідає обстановці) та від проходження медичного огляду на стан сп`яніння відмовився, чим порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху та вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Не погоджуючись з постановою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану постанову скасувати, провадження у справі закрити, на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, за відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Апелянт вважає постанову суду незаконною, і вказує, що суд передчасно встановив його вину, оскільки висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а наявні докази, не можуть бути покладені в основу доведеності його вини. Крім того, порушено його право на захист.
ОСОБА_1 вказує, що працівником поліції була порушена інструкція проведення огляду особи на стан алкогольного сп`яніння. Його огляд на стан алкогольного сп`яніння був проведений з порушенням, поліцейський не пояснив йому причину зупинки, не склав акт огляду на стан алкогольного сп`яніння, відеозапис складається з уривків та є неналежним і недопустимим доказом його вини. Поліцейський не направляв його на огляд в медичний заклад. Перед проведенням огляду на стан алкогольного сп`яніння його не було проінформовано про порядок застосування спеціального технічного засобу «Драгер», та не надано, на його вимогу, сертифікат відповідності та свідоцтво про повірку робочого стану вимірювального приладу. Окрім того апелянт стверджує, що протокол про адміністративне правопорушення складений з порушеннями, в ньому відсутній його підпис, який би підтверджував, що йому були роз`яснення його права, у протоколі не зазначено які докази до нього додаються.
Також апелянт посилається на те, що суд розглянув справу у його відсутність, не направивши повістку, чим порушив право на захист. 
У судове засідання особа, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 не з`явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, подав заяву від 12.02.2026 про відкладення розгляду справи, в якій посилається на наявні у нього захворювання, поганий стан здоров`я та необхідність лікування. Крім того, надав інформаційну довідку з електронної системи охорони здоров`я, із зазначенням лікаря-ортопеда-травматолога ОСОБА_3 .
Апеляційний суд звертає увагу, що апеляційна скарга особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 надійшла до Хмельницького апеляційного суду 19 серпня 2025 року та призначалася до розгляду 04.09.2025 на 15.00 год., 30.09.2025 на 10.00 год., 21.10.2025 на 13.30 год., 13.11.2025 на 13.30 год., 02.12.2025 на 11.00 год., 18.12.2025 на 13.00 год., 22.01.2026 на 13.00 год., 12.02.2026 на 13:00 год. Будучи вчасно повідомленим про місце, день та час розгляду апеляційної скарги, на всі призначенні судові засідання ОСОБА_1 не з`являвся, надсилав клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з поганим станом здоров`я. 
До апеляційної скарги ОСОБА_1 долучив договора на правову допомогу з захисником Гаврилюком С.О. від 19 та 20.09.2025. Однак, з цих договорів вбачається, що захисник приймає участь в адміністративних справах стосовно ОСОБА_1 за ч.5 ст.126 КУпАП. Крім того захисник Гаврилюк С.О. підтвердив апеляційному суду, що участі у цій адміністративній справі він не приймає.
Листом від 12.01.2026 апеляційний суд повідомляв ОСОБА_1 , що в разі неможливості особисто прийняти участь в судовому засіданні, він може укласти угоду з захисником, чи такий йому може бути призначений Центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги, таким правом ОСОБА_1 не скористався.
Разом з цим, належить врахувати, що саме  ОСОБА_1  є ініціаторами апеляційного перегляду постанови судді.
Апеляційний суд приходить до висновку, що особа, яка подала апеляційну скаргу, не виявила належної зацікавленості у розгляді справи у передбачені законом та розумні строки, і протягом тривалого часу не з`являється до апеляційного суду. Незацікавленість у розгляду своєї апеляційної скарги свідчить про зловживання учасником справи процесуальними правами з метою затягування строків розгляду справи.
Конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика ЄСПЛ визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. 
Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення ЄСПЛ у справі "Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії" від 07.07.1989 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді. (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 р.)
За вказаних обставин, з огляду на тривале перебування справи про адміністративне правопорушення на розгляді в суді апеляційної інстанції, а також численні відкладення судових засідань за клопотанням апелянта, ураховуючи, що відповідно до вимог частини 6 статті 294 КУпАП, його участь не є обов`язковою в суді апеляційної інстанції, суд вважає можливим провести апеляційний розгляд справи у відсутність ОСОБА_1 , в межах доводів і вимог поданої апеляційної скарги та за наявними у справі відомостями, що також узгоджується з КУпАП.
Дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги, однак не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Відповідно до положень ст.1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Згідно зі ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Слід також звернути увагу, що відповідно до ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод(далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.
Судовий розгляд справ повинен відповідати загальним принципам судочинства, а саме: верховенству права, законності, рівності перед законом і судом, повазі до людської гідності, забезпечення права на свободу та особисту недоторканість, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і в доведеності перед судом їх переконливості.
Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Згідно з приписами ч.2 ст.62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до ст.245, 280 КУпАП, одним із завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з вимогами ст.ст. 251, 252 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами. Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Як убачається з матеріалів справи та змісту оскаржуваного рішення, дані вимоги закону при розгляді справи щодо ОСОБА_1 судом виконані. Висновки про винуватість останнього у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, суд обґрунтував низкою доказів, яким дана відповідна оцінка в постанові.
Пункт 1.3 ПДР України передбачає, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
В п.1.9 ПДР України встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Так, п.2.5 ПДР України зобов`язує водія на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
За невиконання вимог пункту 2.5 ПДР України, передбачена відповідальність ст.130 КУпАП.
Диспозиція ч.1 ст.130 КУпАП передбачає відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Суд першої інстанції, при встановленні обставин правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, вирішенні питання про наявність події і складу цього правопорушення в діях ОСОБА_1 , доведеності його вини, зазначених вимог закону дотримався.
Суддя місцевого суду дійшов до обґрунтованого висновку про доведення вини ОСОБА_1 у вчиненні ним правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП, а саме у відмові особи, яка керує транспортним засобом, від проходження, відповідно до встановленого порядку, огляду на стан алкогольного сп`яніння, при викладених у постанові обставинах.
Так, вина ОСОБА_1 підтверджується даними:
-протоколу серії ЕПР1 №389667 від 12 липня 2025 про адміністративне правопорушення, з якого вбачається, що водій ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5 ПДР, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП;
-акту огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів від 12.07.2025, згідно з яким підставою огляду є виявлені ознаки: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, поведінка, що не відповідає обстановці та відповідно до якого ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння;
-направленням на огляд ОСОБА_1 з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння до ХОЗ з НПД ХОР від 12.07.2025 о 21 год.25 хв;
-відеозаписами, на яких зафіксовані обставини руху транспортного засобу «Renault Megan Scenic» д.н.з., НОМЕР_1 , його зупинка, перебування на місці водія ОСОБА_1 , фіксація пропозицій ОСОБА_1 пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу, пояснення працівниками поліції принципу дії алкотестера та вчинення ОСОБА_1 дій щодо припинення видихання у мундштук алкотестера повітря, внаслідок чого фіксувався недостатній об`єм повітря для проведення тесту. Така поведінка ОСОБА_1 свідчить про відмову від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу. При цьому матеріали справи не містять відомостей про фізіологічні особливості організму ОСОБА_1 , згідно з якими він не спроможний здійснити видих повітря у мундштук протягом певного періоду часу для проведення тестування алкотестером. 
Ці обставини адміністративної справи давали суду підстави дійти висновку про доведеність вини  ОСОБА_1  у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
З досліджених апеляційним судом матеріалів справи та відеозапису слідує, що вони містять необхідну інформацію щодо обставин, які підлягають встановленню, зокрема, фактичних даних, які вказують на те, що ОСОБА_1 керував вказаним транспортним засобом, у зазначений день, час та місці, мав ознаки алкогольного сп`яніння та на вимоги працівників поліції про проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, у встановленому законом порядку відмовився. 
Посилання ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі, на порушення поліцейськими порядку його огляду на стан алкогольного сп`яніння, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи не спростовують факт відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння. Крім того, у відеозаписі з нагрудної камери працівника поліції зафіксовано всі обставини початку проходження ОСОБА_1 процедури огляду на стан сп`яніння та подальшої його відмови від проходження такого огляду.
У матеріалах справи відсутні, апелянтом, під час апеляційного розгляду, не надано достатньо доказів на підтвердження факту істотних порушень працівниками поліції вимог закону, під час складання протоколу про адміністративне правопорушення. Дії працівників поліції відповідали вимогам Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції і проведення такого огляду, затвердженого постановою КМУ від 17.12.2008 року № 1103, а також Інструкції, затвердженої спільним наказом МВС та МОН України від 09.11.2015 року № 1452/735, у зв`язку з чим відповідні твердження поданої апеляційної скарги є неприйнятними.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що працівники поліції не роз`яснили ОСОБА_1 його права, в частині наслідків відмови від проходження огляду, то вони не ґрунтуються на матеріалах справи. Так, з наявного в матеріалах справи відеозапису вбачається, що працівниками поліції було запропоновано ОСОБА_1 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу, на що він спочатку погодився, але в подальшому в категоричній формі заявив відмову. У зв`язку з відмовою ОСОБА_1 пройти такий огляд, працівниками поліції було роз`яснено останньому про те, що за наслідками відмови від проходження огляду на стан сп`яніння в установленому законом порядку на місці зупинки транспортного засобу складається протокол за порушення п.2.5 ПДР, за що передбачена відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП. З урахуванням викладеного доводи апеляційної скарги, в цій частині, апеляційним судом відхиляються.
Твердження апелянта про те, що його не було направлено на огляд до медичного закладу, є безпідставним та спростовується матеріалами справи.
Зі змісту матеріалів справи про адміністративне правопорушення вбачається, що після зупинки транспортного засобу працівником поліції ОСОБА_1 було запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку. Від проходження огляду на місці зупинки транспортного засобу він відмовився, що зафіксовано нагрудною камерою працівника поліції та стало підставою для складання протоколу за п. 2.5 Правил дорожнього руху та ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Таким чином, після категоричної відмови апелянта пройти огляд на місці зупинки у працівника поліції виникли правові підстави для складання протоколу за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Обов`язку повторно “направляти” особу до медичного закладу, всупереч її волевиявленню, закон не передбачає, оскільки відмова від огляду вже утворює склад адміністративного правопорушення.
Отже, твердження апелянта про ненаправлення його до медичного закладу спрямоване на уникнення відповідальності та не впливає на правильність висновків суду щодо наявності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
В частині доводів апеляційної скарги про порушення права на захист та необґрунтований розгляд справи у відсутність ОСОБА_1 , слід зазначити наступне.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 268 КУпАП не передбачено обов`язкової участі особи, яка притягається до відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 130 КУпАП.
При цьому, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, не позбавлена можливості подавати письмові пояснення щодо обставин справи, подавати докази та залучити захисника для представництва та захисту її інтересів підчас розгляду справи в суді.
Відповідно до статті 6 ЄСПЛ кожна особа має право на розгляд її справи упродовж розумного строку судом встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти неї обвинувачення. Тому, розгляд даної справи без невиправданої затримки не буде відповідати інтересам особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.
Як вбачається з матеріалів справи, у судове засідання 04.08.2025 ОСОБА_1 , будучи завчасно повідомленим про місце та час розгляду справи, не з`явився. Про повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи свідчить довідка з електронної системи документообігу суду від 28.07.2025 про доставку судової повістки-повідомлення шляхом SMS одержувачу ОСОБА_1 за номером телефону, який вказаний у протоколі.
Про причини неявки ОСОБА_1 суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи від нього не надходило.
Вказані дії ОСОБА_1 апеляційний суд розцінює, як зловживання своїми процесуальними правами з метою уникнення від адміністративної відповідальності, а тому суддею місцевого суду обґрунтовано прийнято рішення про розгляд справи за відсутності особи.
Щодо доводів апелянта про безпідставність зупинки транспортного засобу під керування ОСОБА_1 , то апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до рапорту працівника поліції, 12.07.2025, перебуваючи в складі екіпажу Сапфір-101, близько 20:40 на службовий планшет було отримано повідомлення про «Адміністративне правопорушення», де заявник повідомив, що на блокпості у с. Стуфчинцях було зупинено транспортний засіб Renault Magane Scenic д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням громадянина ОСОБА_1 , також повідомлено, що він перебуває з ознаками алкогольного сп`яніння, при спілкуванні з поліцейськими він зачинив вікно та попрямував на вищевказаному транспортному засобі у напрямку м. Хмельницький. Під час патрулювання, вище вказаним екіпажем, було зупинено вказаний транспортний засіб із дотриманням ПДР України.
Крім того, з огляду на правовий аналіз норм Правил дорожнього руху, не згода водія із причинами зупинки або його необізнаність про це, не позбавляє його обов`язку на вимогу працівників поліції пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, і такий обов`язок не впливає на причину зупинки. Неправомірна зупинка працівниками поліції транспортного засобу, за певних обставин, може бути підставою притягнення таких працівників до відповідальності. Проте, якщо при цьому з`ясувалось, що водій перебував з ознаками сп`яніння, то факт неправомірної зупинки його працівниками поліції, не звільняє водія від відповідальності за керування особою транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння.
Також, слід наголосити, що підстава зупинки транспортного засобу не є предметом доказування у справі за ст. 130 КУпАП, оскільки ці обставини не мають значення для правильного вирішення справи та встановлення факту керування особою транспортним засобом з ознаками алкогольного та відмови особи від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння. 
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що працівниками поліції не було виконано вимог ст.265-2 КУпАП щодо тимчасового затримання транспортного засобу, водія від керування не відстороняли, оскільки в матеріалах справи відсутній акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу не спростовують законність ухваленого судом судового рішення. 
Посилання апелянта на не безперервність наданого відеозапису не заслуговують на увагу, так як суд звертає увагу на те, що він є безперервним у частині, яка має доказове значення для вирішення питання про наявність чи відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП. Пунктом 5 розділу ІІ Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом МВС України 18.12.2018 № 102, передбачена безперервність здійснення відеозапису під час виконання поліцейськими своїх службових обов`язків. Між тим, нормативними документами, які регламентують порядок виявлення та фіксації адміністративних правопорушень, складання протоколів про адміністративні правопорушення та направлення відповідних матеріалів до суду не передбачено обов`язковості надання усього відеозапису, здійсненого у ході виконання поліцейським своїх службових обов`язків. На думку суду, наданий суду фрагмент відеозапису, на якому зафіксована розмова поліцейського з ОСОБА_1 , з`ясування обставин для складання протоколу про адміністративне правопорушення та процесуальні дії, які при цьому вчинили поліцейські об`єктивно доводить факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.
Твердження апелянта, щодо ненадання працівниками поліції сертифікату відповідності на технічний прилад та свідоцтва про повірку не ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи, оскільки відповідно до розділу ІІ п.5 Інструкції про порядок виявлення у водії транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом МВС України №1452/735 від 09.11.2015 року, обов`язок працівника поліції надати сертифікат відповідності на технічний прилад, за допомогою якого пропонується водію пройти огляд на стан сп`яніння та свідоцтва про повірку, виникає лише на вимогу особи, яка підлягає огляду на стан сп`яніння. Однак із змісту відеозапису такої вимоги від водія ОСОБА_1 не надходило. 
Жодних належних та допустимих доказів, які б викликали сумніви в об`єктивності, достовірності вищевказаних матеріалів, їх фальсифікації, апелянтом не надано, не здобуто таких і в процесі апеляційного розгляду, а тому законні підстави для їх відхилення у суду відсутні.
Наведені докази повністю спростовують доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про необґрунтованість його притягнення до встановленої законом відповідальності.
Особа, притягнута до адміністративної відповідальності жодних даних, які б викликали сумніви у належності вказаних матеріалів справи та об`єктивності органів поліції при їх складанні, в апеляційній скарзі та в суді апеляційної інстанції навести не змогла, не здобуто таких і апеляційним судом. 
Інші доводи апеляційної скарги не містять посилань чи доказів, які б спростовували вину ОСОБА_1 в інкримінованому йому адміністративному правопорушенні і не дають підстав для скасування оскаржуваної постанови.
Істотних порушень вимог закону, які б ставили під сумнів висновки суду першої інстанції та були безумовною підставою для скасування судового рішення, не встановлено. 
Враховуючи сукупність вищевказаних доказів, суд першої інстанції, повно, всебічно та об`єктивно розглянувши справу, прийшов до правильного висновку про їх достатність для встановлення вини ОСОБА_1 та вмотивовано визнав його винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Адміністративне стягнення, накладене на ОСОБА_1 в межах санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП у виді штрафу в розмірі 17000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік є необхідним для його виправлення та попередження вчинення нових адміністративних правопорушень.
З врахуванням вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що постанова місцевого суду є законною та обґрунтованою, а підстави для її скасування та закриття провадження, як того просить апелянт, - відсутні.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суд –

п о с т а н о в и в :

Постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 серпня 2025 стосовно ОСОБА_1 залишити без зміни, а його апеляційну скаргу – без задоволення.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Хмельницького
апеляційного суду      Кулеша Л.М.