ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/16423/25 Суддя (судді) першої інстанції: Кушнова А.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
Головуючого судді: Чаку Є.В., 
суддів: Єгорової Н.М., Коротких А.Ю.
за участю секретаря Сови Є.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства охорони здоров`я України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України, третя особа - Комунальне некомерційне підприємство "Київська міська клінічна лікарня № 12" про визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта в частині, - 

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства охорони здоров`я (далі - відповідач, МОЗ), за участю третьої особи - Комунального некомерційного підприємства "Київська міська клінічна лікарня № 12" в якому просив: 
визнати протиправним та нечинним абзац 2 підпункту 3 пункту 4 Розділу І Порядку функціонування електронної системи забезпечення формування та ведення електронної черги з безоплатного ендопротезування пацієнтів, а саме: "Закладам охорони здоров`я, на яких поширюється дія цього Порядку, забороняється встановлювати ендопротези, придбані за кошти фізичних або юридичних осіб (крім тих, що придбані закладом охорони здоров`я та відображені в бухгалтерському обліку відповідного закладу охорони здоров`я) ", що затверджений Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 26.12.2024 № 2180 "Деякі питання функціонування електронної черги з ендопротезування пацієнтів".
Київський окружний адміністративний суд рішенням від 19 вересня 2025 року позов задовольнив.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що суд не дослідив питання ліцензійних умов, внутрішніх стандартів медичної практики, вимог до простежуваності медичних виробів, хоча вони є ключовими для визначення правомірності спірного пункту. Також на думку апелянта суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, порушив принцип системності у тлумаченні норм Закону "Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення" та Закону "Про основи законодавства України про охорону здоров`я", ототожнив право пацієнта на медичну допомогу з правом на вибір способу її матеріально-технічного забезпечення. Апелянт вказав, що МОЗ діяло в межах повноважень, переслідуючи легітимну мету - забезпечення безпеки пацієнтів і контролю за використанням бюджетних коштів.
Щодо висновку суду першої інстанції про те, що спірним Порядком № 2180 в оскаржуваній частині позбавлено права пацієнта на отримання безоплатної операції з ендопротезування (отримання медичної послуги) у разі виявлення ним бажання самостійно (за власні кошти) покрити витрати на медичний виріб одноразового використання (ендопротез) та/або покрити такі витрати за кошти юридичних осіб, апелянт зазначив, що абзац 2 підпункту 3 пункту 4 Розділу І Порядку 2180 стосується виключно реалізації державної програми безоплатного ендопротезування. Його мета - забезпечити прозорість, рівний доступ і контроль за бюджетними коштами, що використовуються для закупівлі медичних виробів, у тому числі ендопротезів. Заборона на встановлення ендопротезів, придбаних громадянами за власні кошти, діє лише в межах реалізації послуги як безоплатної за Програмою медичних гарантій. Це унеможливлює: підміну державного забезпечення приватним імпортом без відповідного контролю; зловживання з боку надавачів послуг (наприклад, вимагання самостійної купівлі пацієнтом виробу); юридичну та фінансову невизначеність щодо гарантій, сумісності, відповідальності. Зазначена норма не забороняє пацієнту встановлювати власний ендопротез в іншому закладі охорони здоров`я поза межами програми - за договором з обраним закладом на платній основі. Пацієнт має право обрати інший спосіб лікування або заклад, якщо не погоджується з запропонованим державним забезпеченням. Відповідна норма наказу МОЗ не позбавляє громадян права лікуватися, проте в рамках державного фінансування їм можуть бути надані лише ті вироби, що були централізовано закуплені й допущені до обігу згідно з процедурою. Придбаний самостійно імплантат не обліковується, не має державної гарантії сумісності, і відповідальність за його якість держава не несе.
Щодо висновку суду про те, що спірні положення Порядку № 2180 суперечать меті прийняття такого акта, а регуляторний вплив такого акта на інтереси заінтересованих осіб досліджено розробником проєкта акта опосередковано, апелянт зазначив, що встановлення ендопротезів, придбаних не закладом охорони здоров`я, а пацієнтами або іншими особами, створює серйозні ризики для безпеки пацієнтів. У таких випадках неможливо гарантувати походження, якість, відповідність технічному регламенту, умови транспортування та зберігання медичного виробу. Відсутність контролю за простежуваністю позбавляє лікаря можливості перевірити стерильність, матеріал, сумісність компонентів і достовірність сертифікатів відповідності. Це підвищує ризик інфекційних ускладнень, механічних пошкоджень імпланта, алергічних реакцій і, як наслідок, потребу в ревізійних операціях. Така практика суперечить принципам належної медичної практики, підриває довіру пацієнтів до системи охорони здоров`я та становить пряму загрозу їхньому життю і здоров`ю.
Щодо висновку суду про те, що МОЗ України, маючи на меті запуск прозорої електронної черги на проведення хірургічних операцій з ендопротезування, фактично спірною нормою Порядку № 2180 позбавив осіб права на отримання медичної гарантії у вигляді медичної послуги (проведення хірургічної операції) у разі придбання ними самостійно або юридичними особами необхідних медичних виробів (ендопротезів), в апеляційній скарзі вказано, що спірна норма Порядку № 2180 не обмежує права пацієнтів, а навпаки - спрямована на забезпечення прозорості, рівності доступу та медичної безпеки при проведенні ендопротезування.
Стосовно висновку суду про позбавлення пацієнта медичної гарантії, передбаченої Програмою медичних гарантій на 2025 рік, апелянт пояснив, що співоплата або самостійне придбання пацієнтом ендопротезу при наданні медичної послуги в межах Програми медичних гарантій суперечить законодавству України, оскільки: держава повністю покрила вартість медичної послуги й необхідних медичних виробів за рахунок бюджетних програм; надавач медичних послуг зобов`язаний забезпечити наявність і використання відповідних виробів під час операції; вимагання або прийняття будь-якої доплати від пацієнта є порушенням умов договору з НСЗУ та статей 6, 7 Закону України "Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення". Таким чином, держава створила всі правові та фінансові умови для отримання пацієнтами безоплатних послуг ендопротезування.
Також апелянт вважає, що суд неправомірно відхилив та не надав належної оцінки доводам МОЗ про здійснення позивачем підприємницької діяльності у сфері торгівлі медичними й ортопедичними товарами, що свідчить про конфлікт інтересів та переслідування ним комерційного інтересу. Апелянт вважає, що у даному випадку вимога позивача безпосередньо корелює з його господарською діяльністю і має очевидний комерційний підтекст.
Крім того апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що змінена редакція Порядку № 2180 не усуває тих обставин та суперечностей, які описані судом вище та яким надана відповідна оцінка, продовжує заборону встановлювати ендопротези та їх компоненти, придбані за кошти фізичних або юридичних осіб.
Апелянт зазначив, що суд не врахував, що наказ МОЗ від 18.09.2025 № 1454 про внесення змін до Порядку № 2180 на момент судового розгляду не набрав чинності - не пройшов державну реєстрацію у Міністерстві юстиції України та не був офіційно опублікований. Відтак суд не мав процесуальних підстав аналізувати положення акта, який юридично ще не діяв, і тим більше - робити висновки щодо його змісту та відповідності правам позивача.
Крім того, нова редакція Порядку № 2180 навпаки розширює права пацієнтів, дозволяючи використовувати ендопротези, отримані не лише за бюджетні кошти, але й у вигляді благодійної або гуманітарної допомоги, як для безоплатних, так і для платних послуг (у межах, передбачених постановою КМУ № 781 від 05.07.2024).
Підсумовуючи апелянт вказав, що запроваджені МОЗ обмеження щодо встановлення ендопротезів, придбаних фізичними чи юридичними особами поза системою обліку, мають раціональне медичне та правове обґрунтування і спрямовані на підвищення безпеки та прозорості державної програми безоплатного ендопротезування, а не на обмеження прав пацієнтів.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив залишити рішення суду першої інстанції без зміг, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказав, що судом при ухвалені рішення враховано не тільки питання відповідності, безпеки та якості, а й внутрішні стандарти медичної практики, тобто фахову думку лікарів-практиків та досліджено реальні відносини. В тому числі, передача пацієнтом, придбаного за власні кошти імпланта, на баланс лікарні з відображенням всієї інформації в системі лікарні та особовій картці пацієнта. Позивач зазначив, що порушення гарантованих державою прав на надання безоплатних послуг з ендопротезування (надання палати, анестезія, ліки, послуга з операції) шляхом заборони закладам охорони здоров`я проводити безоплатні операції, Міністерству треба більш якісно врегулювати ті моменти, які не думку самого відповідача недостатньо врегульовані, наприклад розроблення типового договору цільової передачі на баланс лікарні придбаних пацієнтами імплантів. 
Позивач вважає, що МОЗ у даному випадку, фактично підміняє поняття між вимаганням грошей (оплати, доплати) за медичні послуги, що надаються в рамках безоплатної Програми медичних гарантій та правом пацієнта добровільно за своїм власним волевиявленням придбати кращий за якістю ендопротез, який є медичним виробом, а не медичною послугою, й отримати гарантовану державою медичну послугу - хірургічну операцію та весь пакет послуг, передбачений Програмою на відповідний рік.
На переконання позивача суд першої інстанції правильно та обґрунтовано застосував норми матеріального права з додержанням принципу системності у тлумаченні норм.
Також у відзиві на апеляційну скаргу позивач заявив клопотання про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу. Зазначив, що між ним та адвокатом Доліним О.О. укладено договір про надання правничої допомоги № 01-04/25 від 02.04.2025. Розмір гонорару адвоката за вивчення, підготовку та подачу відзиву на апеляційну скаргу, та в подальшому участь в судовому засіданні становить 27 000 грн.
Третя особа - Комунальне некомерційне підприємство "Київська міська клінічна лікарня № 12" правом надання відзиву та апеляційну скаргу не скористалась. 
Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи наведені у відзиві на апеляційну скаргу та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін. 
Представник відповідача у судовому засіданні, підтримавши доводи наведені в апеляційній скарзі та доповнення, просив скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову позивача.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, відзив на апеляційну скаргу не надав.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши доводи представників сторін, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України та відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальної експертною комісією серія 12 ААВ № 304823 має ІІ групу інвалідності з 12.09.2022.
Згідно з консультаційним висновком спеціаліста від 24.03.2025 (пункт 8) ОСОБА_1 рекомендовано ендопротезування правого кульшового суглобу в терміновому порядку. 
З матеріалів справи вбачається, що 11.03.2025 позивач звернувся до КНП "Київська міська клінічна лікарня № 12" із заявою, в якій просив при проведенні операції з ендопротезування у КНП КМКЛ № 12 встановити йому протез виробництва Aesсulap Germany або Zimmer USA, або Permedica Italy (механічна фіксація, пара тертя кераміка-кераміка), який готовий придбати за власні кошти. 
Листом від 17.03.2025 № 061/12-061/12/Ш-15-61 КНП "Київська міська клінічна лікарня № 12" повідомила заявника, що відповідно до вимог підпункту 3 пункту 4 Розділу І Порядку № 2180 їй заборонено встановлювати ендопротези, придбані за кошти фізичних осіб (крім тих, що придбані закладом охорони здоров`я та відображені в бухгалтерському обліку). 
Не погоджуючись з підпунктом 3 пункту 4 Розділу І Порядку № 2180 та вважаючи, що ним порушено права та охоронювані законом інтереси, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень.
Особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів врегульовані ст. 264 КАС України.
Згідно з ч. 2 ст. 264 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.
Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальної експертною комісією серії 12 ААВ № 304823 є особою з інвалідністю II групи з 12.09.2022 
Відповідно до п. 7 консультаційного висновку спеціаліста від 24.03.2025 позивачу встановлений діагноз: Двобічний коксартроз III-IV ст. Праворуч - Стійка комбінована контрактура. Різко-виражений болючий синдром, що не купується ненаркотичними анальгетиками. Ліворуч - стійка контрактура. Болючий синдром. Двобічний гонартроз III ст. Варусна деформація. ФН III.
Згідно з п. 8 консультаційного висновку спеціаліста від 24.03.2025 позивачу рекомендовано ендопротезування правого кульшового суглобу в терміновому порядку.
Позивач зареєстрований в електронній черзі з безоплатного ендопротезування пацієнтів.
11.03.2025 позивач звернувся до КНП «Київська міська клінічна лікарня № 12» із заявою, в якій просив при проведенні операції з ендопротезування у КНП «Київська міська клінічна лікарня № 12» встановити йому протез виробництва Aesculap Germany або Zimmer USA, або Permedica Italy (механічна фіксація, пара тертя кераміка-кераміка), який готовий придбати за власні кошти.
Листом від 17.03.2025 № 061/12-061/12/Ш-15-61 КНП «Київська міська клінічна лікарня № 12» повідомила заявника, що відповідно до вимог пп. З п. 4 розділу І наказу Міністерства охорони здоров`я України від 26.12.2024 № 2180 «Деякі питання функціонування електронної черги з ендопротезування пацієнтів», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.01.2025 за № 161/43567, для цілей цього Порядку, залежно від джерела походження, ендопротези поділяються на такі види, зокрема, ендопротези, придбані закладами охорони здоров`я для надання платних послуг, згідно з Переліком випадків, за яких заклади охорони здоров`я державної та комунальної форми власності можуть надавати послуги з медичного обслуговування населення за плату від юридичних і фізичних осіб, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 2024 року № 781. Закладам охорони здоров`я, на яких поширюється дія цього Порядку, забороняється встановлювати ендопротези, придбані за кошти фізичних або юридичних осіб (крім тих, що придбані закладом охорони здоров`я та відображені в бухгалтерському обліку відповідного закладу охорони здоров`я).
Встановлені в рамках справи обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 є учасником правовідносин, що регулюються Порядком функціонування електронної системи забезпечення формування та ведення електронної черги з безоплатного ендопротезування пацієнтів, що затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я України від 26.12.2024 № 2180.
Крім того, положення абз. 2 пп. З п. 4 розділу І зазначеного Порядку були застосовані до позивача як пацієнта, який просив медичний заклад при проведенні операції з ендопротезування встановити йому протез із обраними ним характеристиками і був готовий придбати відповідний медичний виріб за власні кошти.
У контексті дослідження питання щодо права ОСОБА_1 на оскарження даного нормативно-правового акту, колегія суддів звертає увагу також на письмові пояснення КНП «Київська міська клінічна лікарня № 12», яка листом від 17.03.2025 № 061/12-061/12/Ш-15-61 повідомила позивачу про неможливість встановлення ендопротезу, придбаного ним за власні кошти та яка залучена до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.
04.07.2025 третьою особою було надіслано до суду пояснення в яких зазначено, що у неї на обліку знаходиться значна кількість (понад 200 чоловік) пацієнтів молодого віку, які бажають та готові провести операції за програмою медичних гарантій з ендопротезування суглобів з використанням імплантів підвищеної якості за власний рахунок або із залученням благодійних фондів або інших спонсорів, що наданий час заборонено наказом Міністерства охорони здоров`я України від 26.12.2024 № 2180 «Деякі питання функціонування електронної черги з ендопротезування пацієнтів». Також третя особа повідомила, що серед цих пацієнтів біля третини потребує унікальних конструкцій у різній комплектації, що передбачити програмою закупівель технічно неможливо. Наприклад, є потреба в одновиросткових ендопротезах колінних суглобів, плечових суглобах однополюсної, тотальної та реверсивної комплектації, ендопротезів кульшових суглобів з надмалими розмірами западини (38-42 мм). Деякі з цих імплантів використовуються 2-3 рази на рік, що унеможливлює їх закупівлю через проведення тендеру закладом охорони здоров`я. Крім того, звертає увагу суду на те, що частина ургентних пацієнтів, особливо молодшого віку, висловлюють бажання придбати для проведення операції ендопротез підвищеної якості, з керамічною головкою, що продовжує термін його служби на 5-7 років.
Третя особа вважає, що можливість укладання трьохстороннього договору між пацієнтом, постачальником та закладом охорони здоров`я з відображенням імпланту у бухгалтерському обліку закладу охорони здоров`я, стало би дієвим інструментом для вирішення цієї проблеми.
На переконання третьої особи спірна норма в ургентних випадках може навіть створити ситуацію, небезпечну для життя людини. Проте проведення операцій з безоплатного ендопротезування заборонено, якщо пацієнт хоче (у випадку бажання підвищити якість імпланта) або змушений (у випадку відсутності необхідного імпланта у лікарні), придбати необхідний імплант за власні кошти (кошти підприємств, благодійні тощо).
Враховуючи наведені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивача права на оскарження в судовому порядку відповідних положень нормативно-правового акту.
Щодо доводів апелянта про переслідування позивачем комерційного інтересу, а не інтересу захисту власних прав як пацієнта, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що реєстрація позивача фізичною особою-підприємцем 19.08.2025, який надає послуги з роздрібної торгівлі медичними й ортопедичними товарами в спеціалізованих магазинах жодним чином не нівелює його право на оскарження спірного пункту нормативно-правового акту та не може свідчити про наявність потенційного або реального конфлікту інтересу. Більше того, суд першої інстанції зауважив, що позивач зареєстрований як фізична особа- підприємець за спливом тривалого часу після подання ним цього адміністративного позову.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач додатково зазначив, що позивач є власником ТОВ «МЕЗОН ПЛЮС» (код ЄДРПОУ 33938624), дата заснування якого - 12.12.2005, серед видів діяльності ТОВ «МЕЗОН ПЛЮС» - Роздрібна торгівля медичними й ортопедичними товарами в спеціалізованих магазинах.
При цьому позивачем разом з відзивом на апеляційну скаргу було надано довідку ТОВ «МЕЗОН ПЛЮС» від 24.11.2025 № 1/112025, згідно з якою товариство ніколи не займалося та не займається реалізацією (продажом, поставкою) ендопротезів.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що навіть у разі здійснення комерційної діяльності у правовідносинах, врегульованих оскаржуваною нормою, ОСОБА_1 не може бути позбавлений права на звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав та інтересів саме як пацієнта, який вважає порушеним своє право на проведення операції за програмою медичних гарантій з ендопротезування суглобів із використанням імпланту підвищеної якості, придбаного за власний рахунок.
Задовольняючи позов у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з протиправності оскаржуваного положення нормативно-правового акту, яким обмежено право позивача на вибір ендопротеза, що своєю чергою порушує його право на доступ до різноманітних медичних виробів, необхідних для реалізації найвищого досяжного рівня його здоров`я, а тим самим - позбавлено позивача можливості отримати медичну послуг (хірургічну операцію), яка включена до державних медичних гарантій на безоплатній основі з використанням ендопротеза, придбаного за власні кошти або кошти юридичних осіб.
На переконання суду першої інстанції, такі обмеження мають несприятливі наслідки для прав, свобод та інтересів пацієнтів, не спрямовані на досягнення важливіших цілей, аніж здоров`я пацієнтів, тобто згадані обмеження не є виправданими.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до ст. 49 Конституції України кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування.
Охорона здоров`я забезпечується державним фінансуванням відповідних соціально- економічних, медико-санітарних і оздоровчо-профілактичних програм.
Держава створює умови для ефективного і доступного для всіх громадян медичного обслуговування. У державних і комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безоплатно; існуюча мережа таких закладів не може бути скорочена. Держава сприяє розвиткові лікувальних закладів усіх форм власності.
Держава дбає про розвиток фізичної культури і спорту, забезпечує санітарно- епідемічне благополуччя.
Спірні правовідносини, окрім Конституції України, регулюються також Законом України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19.11.1992 № 2801-ХІІ, Законом України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення» від 19.10.2017 № 2168-УІП, постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2024 № 781 «Деякі питання надання послуг з медичного обслуговування населення за плату від юридичних і фізичних осіб», постановою Кабінету Міністрів України від 02.10.2023 № 753 «Про затвердження Технічного регламенту щодо медичних виробів».
Преамбулою Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19.11.1992 № 2801-XII (далі - Закон № 2801-XII) визначено, що кожна людина має природне невід`ємне і непорушне право на охорону здоров`я. Суспільство і держава відповідальні перед сучасним і майбутніми поколіннями за рівень здоров`я і збереження генофонду народу України, забезпечують пріоритетність охорони здоров`я в діяльності держави, поліпшення умов праці, навчання, побуту і відпочинку населення, розв`язання екологічних проблем, вдосконалення медичної допомоги і запровадження здорового способу життя.
Основи законодавства України про охорону здоров`я визначають правові, організаційні, економічні та соціальні засади охорони здоров`я в Україні, регулюють суспільні відносини у цій сфері з метою забезпечення гармонійного розвитку фізичних і духовних сил, високої працездатності і довголітнього активного життя громадян, усунення факторів, що шкідливо впливають на їх здоров`я, попередження і зниження захворюваності, інвалідності та смертності, поліпшення спадковості.
Державні, громадські або інші органи, підприємства, установи, організації, посадові особи та громадяни зобов`язані забезпечити пріоритетність охорони здоров`я у власній діяльності, не завдавати шкоди здоров`ю населення і окремих осіб, у межах своєї компетенції надавати допомогу особам, які її потребують за станом здоров`я, особам з інвалідністю та потерпілим від нещасних випадків, сприяти працівникам органів і закладів охорони здоров`я в їх діяльності, а також виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я (ст. 5 Закону № 2801-XII).
Згідно зі ст. 14 Закону № 2801-ХІІ реалізація державної політики охорони здоров`я покладається на органи виконавчої влади.
Кабінет Міністрів України організує розробку та здійснення державних цільових програм, створює економічні, правові та організаційні механізми, що стимулюють ефективну діяльність в сфері охорони здоров`я, забезпечує розвиток мережі закладів охорони здоров`я, укладає міжурядові угоди і координує міжнародне співробітництво з питань охорони здоров`я, а також в межах своєї компетенції здійснює інші повноваження, покладені на органи виконавчої влади в сфері охорони здоров`я.
Міністерства, інші центральні органи виконавчої влади в межах своєї компетенції розробляють програми і прогнози в сфері охорони здоров`я, визначають єдині науково обґрунтовані державні стандарти, критерії та вимоги, що мають сприяти охороні здоров`я населення, здійснюють державний контроль і нагляд та іншу виконавчо-розпорядчу діяльність в сфері охорони здоров`я.
Рада Міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, а також органи місцевого самоврядування реалізують державну політику у сфері охорони здоров`я в межах своїх повноважень, передбачених законодавством.
Виконавчі органи сільських, селищних, міських рад здійснюють управління комунальними закладами охорони здоров`я, організацію їх матеріально-технічного, кадрового та фінансового забезпечення відповідно до закону.
Згідно з ч. 1 ст. 15 Закону № 2801-ХІІ реалізацію державної політики у сфері охорони здоров`я забезпечують: центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері контролю якості та безпеки лікарських засобів.
Частиною 9 ст. 33 Закону № 2801-ХІІ передбачено, що порядок надання медичної допомоги за видами, профілями, захворюваннями чи станами, а також умови та форми надання такої допомоги, порядок ведення черги пацієнтів затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 № 267 затверджено Положення про Міністерство охорони здоров`я України (далі - Положення № 267), відповідно до п. 1 якого Міністерство охорони здоров`я України (МОЗ) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.
МОЗ у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України і постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства (п. 2 Положення № 267).
Відповідно до пп. 2 п. 3 Положення № 267 основними завданнями МОЗ є забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері охорони здоров`я, зокрема щодо забезпечення захисту критичної інфраструктури в секторі охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань, забезпечення формування та реалізація державної політики у сферах, зокрема розвитку медичних послуг, забезпечення державних фінансових гарантій медичного обслуговування.
МОЗ відповідно до покладених на нього завдань, серед іншого, розробляє проекти законів та інших нормативно-правових актів з питань, що належать до його компетенції; здійснює нормативно-правове регулювання у сферах охорони здоров`я, у яких МОЗ формує та реалізує державну політику (пп. 2, 6 п. 3Положення № 267).
Отже, Міністерство охорони здоров`я України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері оборони здоров`я, зокрема, шляхом забезпечення формування та реалізації державної політики у сферах, зокрема розвитку медичних послуг, забезпечення державних фінансових гарантій медичного обслуговування та розробляє проекти законів та інших нормативно-правових актів з питань, що належать до його компетенції.
Державні фінансові гарантії надання необхідних пацієнтам послуг з медичного обслуговування (медичних послуг) та лікарських засобів належної якості, реімбурсації лікарських засобів та медичних виробів (включаючи допоміжні засоби) за рахунок коштів Державного бюджету України за програмою медичних гарантій визначає Закон України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення» від 19.10.2017 № 2168-УІІІ (далі - Закон № 2168-УІІІ).
Підпунктом 1 частини 1 статті 2 Закону № 2168-VIII визначено, що програма державних гарантій медичного обслуговування населення (програма медичних гарантій) - програма, що визначає перелік та обсяг медичних послуг, медичних виробів та лікарських засобів, повну оплату надання яких пацієнтам держава гарантує за рахунок коштів Державного бюджету України згідно з тарифом, для профілактики, діагностики, лікування та реабілітації у зв`язку з хворобами, травмами, отруєннями і патологічними станами, а також у зв`язку з вагітністю та пологами.
Отже, програма державних гарантій медичного обслуговування населення (програма) медичних гарантій може охоплювати три відокремлені напрямки, такі як медичні послуги, медичні вироби, лікарські засоби, повну оплату надання яких пацієнтам держава гарантує за рахунок коштів Державного бюджету України згідно з тарифом.
Відповідно до цього Закону держава гарантує повну оплату згідно з тарифом за рахунок коштів Державного бюджету України надання громадянам необхідних їм медичних послуг та лікарських засобів, що передбачені програмою медичних гарантій (ч. 1 ст. З Закону № 2168- VIII).
Згідно з абз. 1 ч. З ст. 4 Закону № 2168-УІІІ програмою медичних гарантій визначаються перелік та обсяг медичних послуг, лікарських засобів та медичних виробів, оплата яких гарантується за рахунок коштів Державного бюджету України.
Водночас, абз. 1 ч. З ст. 4 Закону № 2168-УІІІ визначає, що медичні послуги, лікарські засоби та медичні вироби, не включені до програми медичних гарантій, не підлягають оплаті за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на реалізацію програми медичних гарантій, але можуть покриватися за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на реалізацію відповідних державних програм та заходів, місцевих бюджетів, медичного страхування, юридичних і фізичних осіб та з інших джерел, не заборонених законодавством.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що державою визначається перелік медичних послуг, лікарських засобів та медичних виробів, які покриваються за рахунок Державного бюджету України у межах програми медичних гарантій.
При цьому, ті медичні послуги, лікарські засоби, медичні вироби, які не покриваються за рахунок Державного бюджету України, з урахуванням положень абз. 2 ч. З ст. 4 Закону № 2168-VIII можуть покриватися, серед іншого, за рахунок юридичних і фізичних осіб та з інших джерел, не заборонених законодавством.
Перелік випадків, за яких заклади охорони здоров`я державної та комунальної форми власності можуть надавати послуги з медичного обслуговування населення за плату від юридичних і фізичних осіб, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2024 № 781 «Деякі питання надання послуг з медичного обслуговування населення за плату від юридичних і фізичних осіб» (далі - Перелік № 781).
Так, Переліком № 781 встановлено випадки, за яких юридичні і фізичні особи здійснюють повну оплату наданих послуг з медичного обслуговування населення, до яких віднесено:
надання послуг з медичного обслуговування населення без направлення лікаря, крім випадків, коли направлення не вимагається відповідно до законодавства;
надання послуг з медичного обслуговування населення за договорами з юридичними особами;
надання послуг з медичного обслуговування населення в закладах охорони здоров`я, що належать до сфери управління Державного управління справами та державних органів, які входять до сектору безпеки і оборони, пацієнтам, які не належать до прикріпленого контингенту;
надання послуг з медичного обслуговування населення, які не покриваються за програмою державних гарантій медичного обслуговування населення.
Також Переліком № 781 визначено випадки, за яких юридичні і фізичні особи здійснюють оплату додаткових послуг, а саме:
надання послуг з медичного обслуговування населення за місцем проживання (перебування) пацієнта за самостійним вибором пацієнта за умови відсутності показання для їх надання;
самостійний вибір лікуючого лікаря під час надання спеціалізованої медичної допомоги у плановому порядку у стаціонарних умовах;
перебування в палаті із підвищеним рівнем комфорту та сервісу за самостійним вибором пацієнта.
Отже, заклади охорони здоров`я державної та комунальної форми власності можуть надавати послуги з медичного обслуговування населення за плату від юридичних і фізичних осіб, зокрема, у разі надання послуг, які не покриваються за програмою державних гарантій медичного обслуговування населення.
Відповідно до розділу II глави 3 Порядку реалізації програми державних гарантій медичного обслуговування населення у 2025 році, що затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 24 грудня 2024 року № 1503, до медичних послуг, що підлягають оплаті в рамках програми медичних гарантій, належать, зокрема «Хірургічні операції дорослим та дітям у стаціонарних умовах, хірургічні операції дорослим та дітям в умовах стаціонару одного дня, стаціонарна допомога дорослим та дітям без проведення хірургічних операцій».
З метою забезпечення прозорості проведення безоплатного ендопротезування пацієнтів в порядку черговості на базі закладів охорони здоров`я, які уклали договір про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій з Національною службою здоров`я України, який передбачає надання медичних послуг з ендопротезування суглобів, наказом Міністерства охорони здоров`я України від 26.12.2024 № 2180 «Деякі питання функціонування електронної черги з ендопротезування пацієнтів» було затверджено Порядок функціонування електронної системи забезпечення формування та ведення електронної черги з безоплатного ендопротезування пацієнтів (далі - Порядок № 2180), окреме положення якого є предметом оскарження в цій справі.
Цей Порядок визначає механізм функціонування електронної системи забезпечення формування та ведення електронної черги з безоплатного ендопротезування пацієнтів (далі - електронна система), яка призначена для забезпечення проведення безоплатного (крім випадків, визначених підпунктом 3 пункту 4 цього розділу) ендопротезування пацієнтів у порядку черговості шляхом автоматизації процесів запису в чергу, адміністрування черги, реєстрації планування та проведення операцій з ендопротезування (п. 1 Порядку № 2180).
Згідно з п. 2 Порядку № 2180 його дія поширюється на заклади охорони здоров`я, які уклали договір про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій з Національною службою здоров`я України, який передбачає надання медичних послуг з ендопротезування суглобів (далі - заклади охорони здоров`я).
Пунктом 3 Порядку № 2180 визначено, що терміни вживаються в таких значеннях, зокрема:
операція з ендопротезування - медичне оперативне втручання, ціллю якого є заміна суглоба пацієнта (або його частини) на ендопротез;
ургентні операції з ендопротезування - операції з ендопротезування, які проводяться невідкладно у разі наявності медичних показань, передбачених у додатку 1 до цього Порядку;
електронна черга - послідовність виклику пацієнтів на проведення операції з ендопротезування, сформована електронною системою відповідно до цього Порядку;
реєстрація запису пацієнта в електронну чергу - внесення даних про пацієнта до електронної черги в закладі охорони здоров`я за допомогою функціоналу електронної системи, що дає йому право на проведення операції з ендопротезування на безоплатній основі (крім випадків, визначених підпунктом 3 пункту 4 цього розділу) в порядку черги.
Аналіз викладеного дає суду підстави дійти висновку, що дія Порядку № 2180 поширюється на заклади охорони здоров`я, які уклали договір про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій з Національною службою здоров`я України, який передбачає надання медичних послуг з ендопротезування суглобів.
При цьому, процес адміністрування електронної черги з безоплатного ендопротезування пацієнтів здійснюється шляхом вчинення реєстраційних дій, передбачених Порядком № 2180, забезпечується електронною системою (інформаційно-комунікаційною системою).
Згідно з п. 4 Порядку № 2180 для цілей цього Порядку, залежно від джерела походження, ендопротези поділяються на такі види:
ендопротези, придбані за кошти державного бюджету;
ендопротези, придбані за кошти місцевих бюджетів;
ендопротези, придбані закладами охорони здоров`я для надання платних послуг, згідно з Переліком випадків, за яких заклади охорони здоров`я державної та комунальної форми власності можуть надавати послуги з медичного обслуговування населення за плату від юридичних і фізичних осіб, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 2024 року № 781 (далі - платні послуги).
Закладам охорони здоров`я, на яких поширюється дія цього Порядку, забороняється встановлювати ендопротези, придбані за кошти фізичних або юридичних осіб (крім тих, що придбані закладом охорони здоров`я та відображені в бухгалтерському обліку відповідного закладу охорони здоров`я) (оскаржуваний абз. 2 пп. З п. 4 розділу І Порядку № 2180).
Отже, п. 4 Порядку № 2180 визначає три види ендопротезів, що можуть бути використані для проведення ендопротезування закладами охорони здоров`я, які уклали договір про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій з Національною службою здоров`я України, який передбачає надання медичних послуг з ендопротезування суглобів, а саме: ендопротези, придбані за кошти державного бюджету; ендопротези, придбані за кошти місцевих бюджетів; ендопротези, які придбані закладами охорони здоров`я для надання платних послуг відповідно до переліку, встановленого Кабінетом Міністрів України.
При цьому абз. 2 нп. З п. 4 розділу І Порядку № 2180 допускає безоплатне надання послуг пацієнту з медичного оперативного втручання (операції з ендопротезування) виключно у разі заміни суглобу пацієнта на ендопротези, які придбані за кошти державного та/або місцевого бюджету.
Як зазначалось судом вище, п. З Порядку № 2180 визначено, що операція з ендопротезування - це медичне оперативне втручання, ціллю якого є заміна пошкодженого суглоба пацієнта (або його частини) на штучний імплант ендопротез.
З наведеного слідує, що операція з ендопротезування є хірургічною операцією (медичною послугою), ціллю якої є заміна суглоба пацієнта (або його частини) на штучний імплант - ендопротез.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно зазначив, що за змістом Порядку № 2180, безоплатна операція з ендопротезування включає 2 необхідних компоненти:
забезпечення Державою ендопротеза за рахунок державного та/або місцевого бюджетів, тобто забезпечення медичним виробом;
здійснення хірургом відповідних дій (хірургічної операції) щодо заміни суглоба пацієнта на ендопротез, тобто надання медичної послуги.
Постановою Кабінету Міністрів України від 02.10.2023 № 753 «Про затвердження Технічного регламенту щодо медичних виробів» було затверджено Технічний регламент щодо медичних виробів (далі - Технічний регламент).
Відповідно до пп. 9, 11 п. 2 Технічного регламенту медичний виріб - будь-який інструмент, апарат, прилад, пристрій, програмне забезпечення, матеріал або інший виріб, що застосовуються як окремо, так і в поєднанні між собою (включаючи програмне забезпечення, передбачене виробником для застосування спеціально для діагностичних та/або терапевтичних цілей та необхідне для належного функціонування медичного виробу), призначені виробником для застосування з метою забезпечення діагностики, профілактики, моніторингу, лікування або полегшення перебігу хвороби пацієнта в разі захворювання, діагностики, моніторингу, лікування, полегшення стану пацієнта в разі травми чи інвалідності або їх компенсації, дослідження, заміни, видозмінювання або підтримування анатомії чи фізіологічного процесу, контролю процесу запліднення та основна передбачувана дія яких в організмі або на організм людини не досягається за допомогою фармакологічних, імунологічних або метаболічних засобів, але функціонуванню яких такі засоби можуть сприяти; медичний виріб одноразового використання - медичний виріб, призначений для застосування тільки один раз тільки для одного пацієнта.
Таким чином, ендопротез є медичним виробом одноразового використання, адже призначений для застосування тільки один раз і тільки для одного пацієнта.
Між тим Порядок № 2180 фактично визначає механізм безоплатного ендопротезування пацієнтів з покриттям витрат на медичні послуги з ендопротезування (хірургічних операцій) та медичних виробів (ендопротезів) у межах одного пакету медичних гарантій та одночасно встановлює заборону використання ендопротезів, придбаних за кошти фізичних або юридичних осіб, під час надання безоплатних медичних послуг з ендопротезування (хірургічних операцій).
Водночас, постановою Кабінету Міністрів України від 24.12.2024 № 1503 «Деякі питання реалізації програми державних гарантій медичного обслуговування населення у 2025 році» затверджено Порядок реалізації програми державних гарантій медичного обслуговування населення у 2025 році (далі - Порядок № 1503), який визначає особливості реалізації програми державних гарантій медичного обслуговування населення (далі - Програма медичних гарантій) у 2025 році.
Як уже було зазначено, главою 3 розділу II Порядку № 1503 «Хірургічні операції дорослим та дітям у стаціонарних умовах, хірургічні операції дорослим та дітям в умовах стаціонару одного дня, стаціонарна допомога дорослим та дітям без проведення хірургічних операцій» врегульовано порядок визначення тарифів на медичні послуги за пакетами медичних послуг «Хірургічні операції дорослим та дітям у стаціонарних умовах», «Хірургічні операції дорослим та дітям в умовах стаціонару одного дня» та «Стаціонарна допомога дорослим та дітям без проведення хірургічних операцій».
Відповідно до Програми медичних гарантій на 2025, розміщеної на офіційному сайті Національної служби здоров`я України в переліку стаціонарні послуги « 3. Хірургічні операції дорослим та дітям у стаціонарних умовах» до обсягу медичних послуг, який надавач зобов`язується надавати за договором відповідно до медичних потреб пацієнта/пацієнтки (специфікація) входить, зокрема, проведення пацієнту/пацієнтці усього спектру хірургічних втручань (відкритих, ендоваскулярних, транскутаннних, ендоскопічних, лапроскопічних тощо).
Отже, суд першої інстанції правильно зазначив, що програма медичних гарантій на 2025 рік включає в себе проведення пацієнту/пацієнтці саме усього спектру хірургічних втручань.
Натомість Порядком № 2180 в оскаржуваній частині пацієнта позбавлено права на отримання безоплатної операції з ендопротезування (отримання медичної послуги) у разі виявлення ним бажання самостійно (за власні кошти) покрити виграти на медичний виріб одноразового використання (ендопротез) та/або покрити такі витрати за кошти юридичних осіб.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що в такому випадку наявне обмеження прав тих пацієнтів, яким необхідна хірургічна операція з ендопротезування та які бажають придбати за власні кошти або кошти юридичних осіб медичний виріб індивідуального використання (ендопротез) шляхом позбавлення їх права на отримання усього спектру послуг з хірургічного втручання, що входять до програма медичних гарантій на 2025 рік безоплатно, порівняно з тими пацієнтами, які отримують такий медичний виріб за рахунок державного та/або місцевого бюджетів.
Відповідно до Пояснювальної записки до проекту наказу, яким надалі було затверджено Порядок № 2180, як основну мету його прийняття визначено забезпечення здійснення запуску електронної черги на ендопротезування населення, яка забезпечує прозорість, автоматизацію та високий рівень контролю за процедурою розподілу ендопротезів, придбаних за кошти державного та місцевих бюджетів, а також проведення операцій з ендопротезування населення (далі - Пояснювальна записка).
У Пояснювальній записці в частині «Вплив на інтереси заінтересованих сторін» стосовно пацієнтів зазначено про позитивний вплив на пацієнтів шляхом забезпечення можливості проведення операції з ендопротезування в порядку черги на безкоштовній основі.
При цьому, реалізація акта має позитивний вплив також на державні та місцеві громади шляхом забезпечення прозорості, автоматизації та високого рівня контролю за процесом ендопротезування населення та цільовим використанням ендопротезів, придбаних за кошти державного та місцевих бюджетів.
За наслідками аналізу Пояснювальної записки у взаємозв`язку з аналізом регуляторного впливу проєкта акта судом першої інстанції зроблено правильний висновок про те, що проект акта мав на меті забезпечити запуск здійснення автоматизованої електронної черги на ендопротезування.
Як зазначено у преамбулі наказу Міністерства охорони здоров`я України від 26.12.2024 № 2180, відповідний Порядок було затверджено з метою забезпечення прозорості проведення безоплатного ендопротезування пацієнтів в порядку черговості.
У той же час, зміст спірного Порядку № 2180 в оскаржуваній частині містить норми, які фактично спрямовані не на реалізацію мети такого акту, а на обмеження прав осіб на отримання медичної послуги (хірургічної операції) безкоштовно, у разі придбання ними самостійно або за кошти юридичних осіб медичного виробу, необхідного для ендопротезування.
Оскаржуваний абз. 2 пп. З п. 4 розділу І Порядку фактично передбачає застосування до таких осіб відмінного підходу для надання їм медичних послуг (проведення хірургічної операції) залежно від медичного виробу, який буде використано при наданні такої медичної послуги.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуване положення Порядку № 2180 суперечить меті прийняття такого акта, а регуляторний вплив такого акта на інтереси заінтересованих осіб досліджено розробником проєкта акта неповно.
З метою повного та всебічного розгляду справи, суд першої інстанції ухвалою від 28.07.2025 витребував від Міністерства охорони здоров`я України копії документів та матеріалів, на підставі яких було ініційовано прийняття наказу від 26.12.2024 № 2180 «Деякі питання функціонування електронної черги з ендопротезування пацієнтів», зокрема, але не виключно ініційовані дослідження та обґрунтованість потреби у розробці та прийнятті наказу, в тому числі щодо норми, викладеної в абз. 2 пп. З п. 4 розділу І Порядку № 2180.
У клопотанні, поданому на виконання зазначеної ухвали суду, представник відповідача зазначив, що підставою для ініціювання прийняття наказу Міністерства охорони здоров`я України від 26.12.2024 № 2180 «Деякі питання функціонування електронної черги з ендопротезування пацієнтів» слугувало проведення Міністром Міністерства охорони здоров`я України наради з керівниками обласних департаментів охорони здоров`я та керівниками лікарень щодо безоплатного ендопротезування пацієнтів. Також представник відповідача стверджує, що перед такою нарадою було проведено аналіз даних з електронної системи здоров`я, який свідчив, що 48% всіх хірургічних операцій з ендопротезування припадали на заклади, куди не розподілялись централізовано ендопротези. Тобто, пацієнти закуповували їх за власні кошти, а значить йшлось про неформальні платежі, які йдуть комусь в кишені.
Оцінюючи такі доводи представника Міністерства охорони здоров`я України, суд першої інстанції обґрунтовано зауважив, що на їх підтвердження не надано жодних статистичних даних. Відповідних доказів не було надано відповідачем також під час апеляційного розгляду справи.
До того ж, як вже зазначалося раніше, Міністерство охорони здоров`я України, маючи на меті запуск прозорої електронної черги на проведення хірургічних операцій з ендопротезування, фактично позбавило пацієнтів права на отримання медичної гарантії у вигляді медичної послуги (проведення хірургічної операції) у разі придбання ними самостійно або юридичними особами необхідних медичних виробів (ендопротезів).
При цьому, колегія суддів також враховує встановлений розділом VII Порядку № 2180 порядок функціонування електронної черги та реєстрації запису пацієнта.
Так, операції з ендопротезування проводяться закладами охорони здоров`я в порядку черговості виключно пацієнтам, запис в електронну чергу яких зареєстрований в електронній системі, крім ургентних операцій з ендопротезування (незалежно від наявності запису в електронній системі).
Електронна черга формується та ведеться окремо на базі кожного закладу охорони здоров`я.
Кожен пацієнт, який має медичні показання для проведення планових операцій з ендопротезування, передбачені додатком 2 до цього Порядку, має право бути зареєстрованим велектронну чергу в будь-якому закладі охорони здоров`я незалежно від місця його проживання.
Пацієнт має право бути зареєстрованим одночасно тільки в одну електронну чергу на проведення операції з ендопротезування щодо одного виду суглобу. Для цілей цього Порядку парні суглоби вважаються окремими видами суглобів.
Ендопротези, придбані за рахунок коштів державного бюджету, мають бути відображені у бухгалтерському обліку відповідного закладу охорони здоров`я та використовуватися для проведення ендопротезування будь-якого пацієнта, незалежно від місця його проживання.
Ендопротези, придбані за рахунок коштів місцевого бюджету мають бути відображені у бухгалтерському обліку відповідного закладу охорони здоров`я та використовуватися в для ендопротезування пацієнтів, визначених відповідним органом місцевого самоврядування.
Ендопротези, придбані закладами охорони здоров`я, мають бути відображені у бухгалтерському обліку відповідного закладу охорони здоров`я та використовуватись ним для ендопротезування пацієнтів, у тому числі тих, для яких ендопротезування надається як платна послуга.
Внаслідок реєстрації запису в електронній черзі кожний пацієнт отримує реєстраційний номер, який є наступним порядковим номером за реєстраційним номером останнього пацієнта, запис якого був зареєстрований в електронній черзі в даному закладі охорони здоров`я.
Реєстрація в електронній черзі здійснюється за заявою пацієнта (його законного представника), яка складається в довільній формі з обов`язковим зазначенням прізвища, власного імені та по батькові (за наявності), дати народження, РНОКПП пацієнта (у разі наявності), а також серії (у разі наявності) та номера документа, визначеного абзацом четвертим підпункту 1 пункту 5 розділу V цього Порядку, що посвідчує особу пацієнта.
Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що незалежно від ендопротеза, який буде використаний для проведення хірургічної операції з ендопротезування, а саме чи придбаний він за кошти державного чи місцевого бюджету, чи за власні кошти пацієнта або за кошти юридичних осіб, такий пацієнт має перебувати в електронній черзі на проведення відповідної хірургічної операції.
Як зазначалось судом вище, позивач зареєстрований в електронній черзі з ендопротезування пацієнтів, що сторонами справи не заперечується.
Отже, в даному випадку, при рівних умовах стосовно перебування осіб в електронній черзі на проведення хірургічної операції з ендопротезування, особи, які бажають отримати медичний виріб шляхом його придбання за власні кошти або кошти юридичних осіб, мають сплатити кошти за проведення хірургічної операції з ендопротезування, що за своєю суттю суперечить принципу рівності між такими особами.
Згідно з п.п. 2, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 5 Закону № 2168-УШ програма медичних гарантій базується на таких принципах, зокрема:
надання рівних державних гарантій для реалізації пацієнтами права на охорону здоров`я незалежно від віку, раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, зареєстрованого місця проживання, за ознакою мови або іншими ознаками;
забезпечення збереження і відновлення здоров`я населення шляхом надання медичних послуг, лікарських засобів та медичних виробів належної якості;
цільове та раціональне використання коштів, передбачених на фінансування надання медичних послуг, лікарських засобів та медичних виробів за програмою медичних гарантій;
універсальність та справедливість доступу до необхідних медичних послуг, лікарських засобів та медичних виробів за програмою медичних гарантій.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що Програма медичних гарантій на 2025 рік передбачає проведення пацієнту/пацієнтці безоплатно усього спектру хірургічних втручань та не містить жодних обмежень, зокрема не ставить право пацієнтів на отримання безкоштовної медичної послуги (хірургічної операції) у залежність від джерела придбання ендопротезу.
Отже, оскаржуваним положенням Порядку № 2180, без належних правових підстав, фактично позбавлено медичної гарантії щодо отримання безкоштовної медичної послуги (хірургічної операції) пацієнтів, які бажають щоб при проведенні хірургічної операції з ендопротезування було використано ендопротез, придбаний ним за власні кошти або за кошти юридичних осіб.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуване положення Порядку № 2180 суперечать ч. 1 ст. 5 Закону № 2168-VIII.
Положеннями ст. 12 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права установлено, що держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають права кожної людини на найвищий досяжний рівень фізичного і психічного здоров`я.
У п. d ч. 2 ст. 12 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права зазначено, що заходи, яких повинні вжити держави-учасниці цього Пакту для повного здійснення цього права, включають, серед іншого, ті, які є необхідними для створення умов, які б забезпечували всім медичну допомогу і медичний догляд у разі хвороби.
При цьому, Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права було схвалено Радою Міністрів Української PCP і ратифіковано Указом Президії Верховної ради Української PCP від 19.10.1973 № 2148-VIII.
Відповідно до юридичної позиції Конституційного Суду України, викладеної в п. З мотивувальної частини Рішення від 01.06.2016 № 2-рп/2016, держава, виконуючи свій головний обов`язок - утвердження і забезпечення прав і свобод людини (частина друга статті З Конституції України) - повинна не тільки утримуватися від порушень чи непропорційних обмежень прав і свобод людини, але й вживати належних заходів для забезпечення можливості їх повної реалізації кожним, хто перебуває під її юрисдикцією. З цією метою законодавець та інші органи публічної влади мають забезпечувати ефективне правове регулювання, яке відповідає конституційним нормам і принципам, та створювати механізми, необхідні для задоволення потреб та інтересів людини.
Колегія суддів звертає увагу, що згідно з ч. 1 ст. 92 Закону України «Про Конституційний Суд України» юридичну позицію Конституційний Суд викладає у мотивувальній та/або резолютивній частині рішення, висновку. Юридична позиція Суду може міститися в ухвалах про відмову у відкритті конституційного провадження у справі та про закриття конституційного провадження у справі, постановлених Сенатом чи Великою палатою.
Разом з тим, положеннями абз. 2 пп. З п. 4 розділу І Порядку № 2180 створено механізм, який обмежує право позивача на вибір ендопротеза (тобто, медичного виробу, що буде використаний під час хірургічної операції з ендопротезування), що своєю чергою порушує його право на доступ до різноманітних товарів (медичних виробів), необхідних для забезпечення найвищого досяжного рівня його здоров`я, поставивши в залежність реалізацію такого права від оплати ним за медичні послуги (хірургічну операцію з ендопротезування).
В обґрунтування апеляційної скарги та в судовому засіданні представник Міністерства охорони здоров`я України зазначив, що абз. 2 пп. 3 п. 4 розділу І Порядку № 2180 стосується виключно реалізації державної програми безоплатного ендопротезування. Зазначена норма не забороняє пацієнту встановлювати власний ендопротез в іншому закладі охорони здоров`я поза межами програми - за договором з обраним закладом на платній основі. Пацієнт має право обрати інший спосіб лікування або заклад, якщо не погоджується з запропонованим державним забезпеченням.
Колегія суддів звертає увагу на те, що підставою для звернення позивача до суду з цим адміністративним позовом стала реалізації Міністерством охорони здоров`я України державної програми безоплатного ендопротезування у спосіб, що суперечить принципам програми медичних гарантій та самій програмі медичних гарантій на 2025 рік.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що в даному випадку право на обрання пацієнтом іншого способу лікування або закладу на платній основі не нівелює тих обставин, що оскаржуване положення Порядку № 2180 суперечить чинному законодавству, та позбавляє пацієнта права на отримання медичної гарантії (медичної послуги з хірургічної операції) як складової частини процесу ендопротезування саме на безоплатній основі.
Відповідно до юридичної позиції Конституційного Суду України, викладеної в абз. 7 п. 4 Рішення від 29.05.2002 10-рп/2002, словосполучення «безоплатність медичної послуги» означає неможливість стягування з громадян плати за таку допомогу в державних і комунальних закладах охорони здоров`я у будь-яких варіантах розрахунків (готівкою або безготівкових): чи у вигляді «добровільних внесків» до різноманітних медичних фондів, чи у формі обов`язкових страхових платежів (внесків) тощо.
Як вже зазначалося судом вище, програма медичних гарантій на 2025 рік включає в себе проведення пацієнту/пацієнтці усього спектру хірургічних втручань на безоплатній основі. В той час як Порядок № 2180 в оскаржуваній частині фактично спонукає пацієнта, у разі виявлення ним бажання самостійно (за власні кошти) покрити витрати на медичний виріб одноразового використання (ендопротез), що необхідний для забезпечення йому найвищого досяжного рівня здоров`я, за проведенням хірургічного втручання з метою проведення ендопротезування звертатися до закладів охорони здоров`я на платній основі.
Щодо доводів відповідача про створення серйозних ризиків для безпеки пацієнтів у разі встановлення ендопротезів, придбаних пацієнтами або іншими особами, колегія суддів зазначає, що такі твердження, насамперед, не узгоджуються з іншими доводами Міністерства охорони здоров`я України стосовно того, що пацієнту не заборонено встановлювати власний ендопротез в іншому закладі охорони здоров`я на платній основі.
Також колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до визначення термінів, наданого у п. 2 Технічного регламенту, введення в експлуатацію - готовність медичного виробу до першого застосування за призначенням кінцевим користувачем та/або споживачем; введення в обіг - перша поява медичного виробу, крім медичних виробів, призначених для клінічних досліджень або оцінки характеристик, на ринку України з метою розповсюдження га/або застосування за призначенням незалежно від того, чи є цей медичний виріб новим чи повністю відновленим.
Згідно з п. 9 Технічного регламенту введення в обіг та/або в експлуатацію медичних виробів дозволяється тільки в разі, коли вони повністю відповідають вимогам цього Технічного регламенту, за умови належного постачання, встановлення, технічного обслуговування та застосування їх за призначенням.
Відповідно до п. 43 Технічного регламенту на медичні вироби (крім тих, що виготовлені на замовлення або призначені для клінічних досліджень), що вважаються такими, що відповідають вимогам, зазначеним у пункті 11 цього Технічного регламенту, перед введенням їх в обіг повинно бути нанесено маркування знаком відповідності технічним регламентам.
Так, положеннями п. 31 Технічного регламенту передбачено, що будь-який виробник, який під власним іменем вводить медичні вироби в обіг, згідно з процедурами, зазначеними у пунктах 18 і 19 цього Технічного регламенту, а також будь-яка інша фізична особа- підприємець або юридична особа, яка провадить діяльність, зазначену в пунктах 27-30 цього Технічного регламенту, зобов`язана повідомити Держлікслужбі щодо свого місцезнаходження і надати перелік та опис відповідних виробів.
Отже, гарантування якості, відповідності технічному регламенту, походження тощо медичних виробів забезпечується іншими механізмами, аніж шляхом запровадження електронної черги з ендопротезування пацієнтів та іншими нормативно-правовими актами ніж Порядок № 2180.
Як вже неодноразово зазначалося судом вище, наказ Міністерства охорони здоров`я України від 26.12.2024 № 2180 прийнятий з метою забезпечення прозорості проведення безоплатного ендопротезування пацієнтів в порядку черговості на базі закладів охорони здоров`я, які уклали договір про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій з Національною службою здоров`я України, який передбачає надання медичних послуг з ендопротезування суглобів, а безпосередньо Порядок № 2180 покликаний визначити механізм функціонування електронної системи забезпечення формування та ведення електронної черги з безоплатного ендопротезування пацієнтів.
З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Міністерство охорони здоров`я України з метою нівелювання будь-яких негативних наслідків стосовно, серед іншого обліку, придбання, перевірки ендопротезів, якщо вважає наявні механізми недостатніми, мало б розробити відповідний нормативно-правовий акт, який би встановлював чітку процедуру саме з питань контролю походження, якість, відповідність технічному регламенту, умов транспортування та зберігання медичних виробів.
Суд першої інстанції також обґрунтовано визнав неприйнятними доводи відповідача щодо можливого зловживання з боку надавачів послуг шляхом вимагання самостійної закупівлі пацієнтом виробу, оскільки Порядок № 2180 в будь-якому випадку регламентує наявність електронної черги для проведення пацієнтам хірургічної операції з ендопротезування та обов`язок останніх перебувати у такій черзі для проведення відповідної операції незалежно від джерела походження ендопротезу, а також обліку ендопротезів, використаних при проведенні операцій з ендопротезування.
Так, відповідно до п. З розділу II Порядку № 2180 в електронній системі здійснюється збір та обробка інформації про користувачів, які зареєстровані в електронній системі; пацієнтів, записи в електронних чергах яких зареєстровані в електронній системі; заплановані та проведені операції з ендопротезування; ендопротези, які були використані при проведенні операцій з ендопротезування.
Відповідач в апеляційній скарзі зазначає про безпідставність надання судом першої інстанції правової оцінки наказу Міністерства охорони здоров`я України від 18.09.2025 № 1454 «Про затвердження Змін до Порядку функціонування електронної системи забезпечення формування та ведення електронної черги з безоплатного ендопротезування пацієнтів», який не набрав чинності на момент розгляду справи в суді першої інстанції.
Надаючи оцінку зазначеним доводам апелянта, колегія суддів звертає увагу на те, що копію такого наказу було долучено до матеріалів справи саме за клопотанням відповідача.
Як вбачається з мотивувальної частини рішення суду від 19.09.2025, судом першої інстанції було враховано, що станом на день проведення судового засідання у справі 19.09.2025 наказ Міністерства охорони здоров`я України від 18.09.2025 №1454 не набрав чинності, адже не пройшов процедуру державної реєстрації у Міністерстві юстиції України та не був офіційно опублікований.
У зв`язку з цим судом першої інстанції було досліджено пояснювальну записку до проекту нормативно-правового акту в контексті мети внесення змін до Порядку № 2180 та безпосередньо зміст запропонованих змін в контексті того чи усуватиме нова редакція п. 4 розділу І Порядку № 2180 ті обставини, що зумовили звернення позивача до суду за захистом своїх прав та законних інтересів як пацієнта. При цьому, суд першої інстанції не надавав правової оцінки наказу Міністерства охорони здоров`я України від 18.09.2025 № 1454 саме як нормативно-правовому акту.
Характер правової оцінки, яку отримав наданий відповідачем письмовий доказ - наказ Міністерства охорони здоров`я України від 18.09.2025 №1454 (який на той час не пройшов процедуру державної реєстрації у Міністерстві юстиції України та не був офіційно опублікований), у мотивувальній частині рішення суду від 19.09.2025 узгоджується з обов`язками суду під час ухвалення рішення з`ясувати чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (що передбачений п. 2 ч. 1 ст. 244 КАС України) та перевірити чи були оскаржувані порушення самостійно виправлені суб`єктом владних повноважень і чи вимагає повне відновлення законних прав та інтересів позивача визнання рішення суб`єкта владних повноважень протиправними навіть після такого виправлення (який випливає з положень п. 8 ч. 1 ст. 238 КАС України).
З огляду на викладене у сукупності колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції стосовно протиправності абз. 2 пп. З п. 4 розділу І Порядку № 2180, який позбавляє позивача можливості отримати медичну послугу (хірургічну операцію), що включена до державних медичних гарантій, на безоплатній основі з використанням ендопротеза, придбаного ним за власні кошти або кошти юридичних осіб. Крім того, як правильно зазначив суд першої інстанції, такі обмеження не спрямовані на досягнення важливіших цілей, аніж здоров`я пацієнтів, тобто не є виправданими.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позову.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari V. Finland від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 27000 грн, колегія зазначає наступне.
Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 
Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
За змістом частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать також консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.
Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.
Як вбачається з матеріалів справи, у відзиві на апеляційну скаргу позивач просив здійснити розподіл судових витрат.
Позивачем надано до суду докази на підтвердження понесених витрат, а саме: ордер, Договір про надання правничої (правової) допомоги №01-04/25 від 02 квітня 2025 року; Додаток №1 до вказаного Договору; Акт прийому-передачі наданих послуг від 25.11.2025.
В Акті вказано, що виконавцем було надано позивачу наступні послуги з правничої допомоги: 
-подано заяву про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді ( 0.5 год. ), вартість 1000 грн.;
- підготовка відзиву на апеляційну скаргу (11 год), вартість 22000 грн.;
- авансування участі у судовому засіданні - 4000 грн.
Загальна вартість наданих робіт становить 27000 грн.
Колегія суддів зазначає, що у постанові від 16.06.2020 року Верховний Суд зазначив, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Дослідивши надані представником позивача докази на підтвердження факту понесення витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів не вбачає підстав для відшкодування позивачу всіх його витрат на оплату послуг адвоката з огляду на таке.
Колегія суддів враховує, що під час розгляду цієї справи в суді першої та апеляційної інстанції позиція позивача не змінювалася. Правова позиція позивача вже була сформована до апеляційного розгляду справи, а доказів щодо додаткового комплексного та всебічного вивчення юридичної природи спірних правовідносин на стадії апеляційного перегляду не надано та з матеріалів справи не вбачається. Аргументи викладені у відзиві на апеляційну скаргу, є подібними до тих аргументів, які наводились представником позивача у позовній заяві, додаткових поясненнях. 
Крім цього, варто звернути увагу на те, що доводи відзиву переважно дублюють зміст оскаржуваного судового рішення (його мотивувальну частину). 
За таких підстав визначена вартість вищенаведених наданих послуг адвокатом в загальній сумі 27000 не відповідає критерію розумної необхідності.
Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
Верховний Суд неодноразово у постановах зазначав, що при зменшенні витрат на правову допомогу суд повинен враховувати: чи змінювалася правова позиція сторін у справі в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій; чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спірні правовідносини у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги, та інші обставини (подібна за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.12.2021 у справі №910/20852/20, додатковій постанові Верховного Суду від 16.03.2023 у справі №927/153/22).
З огляду на викладене, вирішуючи, чи є розмір витрат позивача на правничу допомогу обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін, колегія суддів враховує, що під час розгляду даної справи в судах позиція позивача не змінювалася, представник позивача лише один раз був присутнім у судовому засіданні, а саме 18.02.2026.
Колегія суддів бере до уваги, що, доводи представника позивача у апеляційному суді були побудовані на аналогічних доводах позовної заяви. У зв`язку з наведеним колегія суддів не вбачає розумної потреби у таких витратах для цієї справи, не вважає, що вони відповідають критерію необхідності. 
Таким чином, колегія суддів вважає, що заява представника позивача про розподіл витрат на професійну (правничу) допомогу в частині стягнення 27000 грн. не відповідає критерію розумності, такі витрати не мають характеру необхідних, не співрозмірні із виконаною роботою у суді апеляційної інстанції, а їх відшкодування за відсутності достатнього обґрунтування з огляду на обставини справи матиме надмірний характер.
З огляду на зазначене у сукупності, співмірність понесених позивачем витрат на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, через призму критеріїв, встановлених ст.139 КАС України, враховуючи обсяг виконаних робіт, з урахуванням положень наведених норм та зазначених фактичних обставин справи, ураховуючи критерій розумності розміру витрат, виходячи з конкретних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про необхідність покладення на відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у суді апеляційної інстанції, у розмірі 10000 (десять тисяч) грн.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Міністерства охорони здоров`я України - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2025 року залишити без змін. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства охорони здоров`я України (місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. М. Грушевського, 7, ЄДРПОУ 00012925) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу надану в суді апеляції інстанції у сумі 10000 грн (десять тисяч гривень 00 коп).
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Посний текст постанови виготовлено 23.02.2026.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: Н.М. Єгорова

А.Ю.Коротких