УХВАЛА
08 квітня 2026 року 
м. Київ
справа № 753/1669/25
провадження № 61-4517ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В., 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 27 жовтня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 березня 2026 року у справі скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Данилюк Ольги Борисівни, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
ВСТАНОВИВ:
У січні 2025 року ОСОБА_1 , який є боржником у виконавчому провадженні, звернувся в суд із скаргою на незаконні дії державного виконавця Дарницького ВДВС ЦМУ МЮ (м. Київ) Данилюк О. Б., здійснені 26 грудня 2024 року, та просив суд: визнати неправомірними дії головного державного виконавця Дарницького РВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Данилюк О. Б. із знесення нерухомого майна - лоджій, добудованих до квартир, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_1 ; визнати неправомірними дії головного державного виконавця Дарницького РВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Данилюк О. Б. із знесення нерухомого майна - терас, добудованих до квартир, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_1 , без врахування технічної можливості такого знесення з огляду на відсутність рішення суду про знесення лоджій; визнати неправомірними дії головного державного виконавця Дарницького РВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Данилюк О. Б. із демонтування у вказаних вище квартирах додаткових дверних прорізів для виходу на дах без врахування технічної можливості такого демонтування з огляду на відсутність рішення суду про знесення лоджій; визнати неправомірними дії головного державного виконавця Дарницького РВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Данилюк О. Б. з виконання виконавчого листа № 753/20662/17, який не підлягав виконанню, виданого 30.09.2022 Дарницьким районним судом міста Києва про знесення самочинно збудованого нерухомого майна - терас, добудованих до квартир, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_1 , та демонтувати у даних квартирах додаткові дверні прорізи для виходу на дах.
Скарга обґрунтована тим, що на думку заявника виконавчий лист, виданий 30 вересня 2022 року у справі № 753/20662/17, не підлягав примусовому виконанню, а відтак державний виконавець не мала правових підстав для вчинення будь-яких виконавчих дій у межах відповідного виконавчого провадження.
Вказує, що під час демонтажу за вказівкою державного виконавця, буди демонтовані споруди, які не зазначені у рішенні суду та у виконавчому листі, а саме, крім знесення терас, добудованих до квартир, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_1 , та демонтажу у даних квартирах додаткових дверних прорізів для виходу на дах, були також знесені лоджії зазначених вище квартир.
Вважає, що державний виконавець вийшла за межі наданих їй законом повноважень, фактично здійснивши демонтаж частини належного боржнику майна, чим порушила його право власності та право на недоторканність житла. Він, як боржник, своєї згоди на знесення лоджій не надавав, а державний виконавець, у свою чергу, не зверталась до суду із заявою про роз`яснення щодо можливості виконання рішення суду про знесення терас без одночасного демонтажу лоджій, що свідчить про самовільне розширення меж виконавчих дій.
У результаті вказаних дій заявнику як власнику майна заподіяна матеріальна шкода.
Заявник зазначав, що про порушення своїх прав з боку державного виконавця він дізнався лише 14 січня 2025 року, після отримання на свою електронну адресу актів державного виконавця, з яких йому стало відомо про фактичне виконання виконавчих дій та втручання у його майно.
Викладені у скарзі доводи, заявник доповнив, виклавши їх у письмових поясненнях, уточненнях та доповненнях, поданих після відкриття провадження у справі. 
Зазначав, що 24 грудня 2024 року на електронну пошту він отримав письмову вимогу від державного виконавця Дарницького ВДВС ЦМУ МЮ (м. Київ) Данилюк О. Б. про примусові виконавчі дії, які будуть здійснені 25 - 26 грудня 2024 року, а саме знесення самочинно збудованого нерухомого майна - терас, добудованих до квартир, дверних прорізів.
Державному виконавцю було запропоновано попередньо зробити оцінку тераси квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_2 , та в подальшому здійснити демонтаж перед вікнами житлової квартири, зробити відповідні роботи з гідроізоляції. Проте, його заяви були проігноровані виконавцем, а 25 грудня 2024 року було знесено металоконструкцію, терасу та засклену лоджію. Внаслідок неузгодженого демонтажу демонтовано систему холодного водопостачання, гарячого водопостачання та водовідведення, чавунні батареї центрального опалення, що призвело до того, що квартира стала непридатна для проживання.
Рішення суду передбачало знесення лише терас, а не лоджій, про що прямо передбачено у резолютивній частині рішення. Відповідно до технічних паспортів на квартири, виготовлених після проведення їх перепланування, а також висновків судових експертиз, встановлено, що лоджія та тераса є окремими, самостійними складовими частинами плану квартири, які мають різне функціональне призначення та конструктивні характеристики, і тому не можуть вважатися як єдиний об`єкт нерухомості. З огляду на викладене, у державного виконавця не було підстав для знесення лоджії разом із терасою.
Крім того заявник зауважив, що вважає рішення судів трьох інстанції у цивільній справі № 753/20662/17 помилковими, оскільки перепланування квартири відбулось у 2002 році, а судами при вирішенні справи було застосовано законодавство після 2005 року.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27 жовтня 2025 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 05 березня 2026 року, скаргу ОСОБА_1 залишено без розгляду. 
Залишаючи скаргу без розгляду, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що скаржник пропустив встановлений законом десятиденний строк звернення до суду та не заявив клопотання про його поновлення.
04 квітня 2026 року  ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою (зареєстрована у суді 06 квітня 2026 року за вх. № 10467/0/220-26), в якій просить: скасувати ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 27 жовтня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 березня 2026 року; визнати, що скарга на дії державного виконавця подана в межах строку або поновити строк на її подання; направити скаргу на новий розгляд до суду першої інстанції у іншому складі суду. 
Також, 04 квітня 2026 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою (надійшла до суду 07 квітня 2026 року та зареєстрована за вх. № 10741/0/220-26), зміст якої співпадає за змістом касаційної скарги, зареєстрованої за вх. № 10467/0/220-26. Тому, суд вважає за можливе розглядати зазначені вище скарги як одну касаційну скаргу.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що судами попередніх інстанцій невірно застосовані норми матеріального та процесуального права. Заявник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанції невірно визначили дату початку перебігу процесуального строку. Крім того, вказує, що суд першої інстанції розпочав розгляд справи по суті, а тому залишення скарги без розгляду є незаконним. 
Відповідно до частини «с» статті 7 Рекомендації № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. При розгляді можливих заходів щодо судів третьої інстанції державам слід мати на увазі, що справи вже пройшли слухання в двох інших судах.
Згідно з частиною першою статті 394 Цивільного процесуального кодексу України питання про відкриття касаційного провадження (відмову у відкритті касаційного провадження) вирішується колегією у складі трьох суддів.
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.
Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Судовий контроль, метою якого є забезпечення своєчасного захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, на стадії виконавчого провадження, окрім розв`язання судом низки процесуальних питань, охоплює також і контроль, під час якого оцінюють законність дій виконавця та ухвалених ним рішень, тобто він спрямований на недопущення зловживань з боку державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.
Конституція України визначає, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Основного Закону).
Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у Законі України «Про виконавче провадження» органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).
Відповідно до статті 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права. 
Статтею 449 ЦПК України визначено, що скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений для подання скарги строк може бути поновлено судом за наявності поважних причин його пропуску на підставі клопотання особи, яка подає скаргу, що має бути заявлено одночасно зі скаргою. У разі подання скарги з пропуском строку і за відсутності поважних причин для його поновлення та клопотання особи, яка подає скаргу, така скарга залишається судом без розгляду.
Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Частиною п`ятою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.
Перебіг десятиденного строку для оскарження рішення, дій чи бездіяльності виконавця починається з наступного дня після настання події, з якої пов`язано його початок, тобто після фактичної обізнаності особи про порушення її прав і свобод (постанови Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 2-1441/10, від 07 липня 2021 року у справі № 127/2-200/2004, від 19 квітня 2023 року у справі № 759/20392/18).
Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Частиною першою статті 127 ЦПК України визначено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
У постанові від 24 вересня 2019 року у справі № 420/6389/18 Верховний Суд зауважив, що під поважними причинами слід розуміти ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Строки на подання скарги є процесуальними можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. З`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду (постанова Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі №466/948/19).
У постанові від 23 червня 2022 року у справі № 914/2265/20 Верховний Суд вказав, що об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 04 лютого 2022 року у справі № 925/308/13-г зазначила, що за порівняльного аналізу змісту термінів «дізнався» та «повинен був дізнатися», що містяться у положеннях статті 341 Господарського процесуального кодексу України, суд доходить висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні; доведення факту, через який сторона не знала про порушення свого права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо. Суд враховує, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя і сторони повинні очікувати їх застосування задля забезпечення дотримання принципу юридичної визначеності. Отже, під час визначення початку перебігу строку звернення до суду із скаргою на дії (бездіяльність) суб`єкта, закріпленого у частині першій статті 341 ГПК України, необхідно враховувати поведінку скаржника (чи мав він реальну можливість (повинен був) дізнатися про стверджуване ним порушення його прав, вчинені ним дії, направлені на з`ясування стану виконавчого провадження тощо). У висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні, що є сталою та послідовною судовою практикою, суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постановах від 14 серпня 2019 року у справі № 910/7221/17, від 12 січня 2021 року у справі № 910/8794/17, від 12 жовтня 2021 року у справі № 918/333/13-г.
Верховний Суд у постанові від 01 листопада 2023 року у справі № 904/3734/20 вказав, що передумовою для розгляду скарги на дії чи бездіяльність державного, приватного виконавця по суті є встановлення факту подання цієї скарги у передбачений законом строк або наявності відповідного клопотання та обставин для поновлення такого строку, якщо його було пропущено саме з поважних причин. У протилежному випадку дії суду матимуть наслідком порушення права інших учасників спору, зокрема, виконавця, дії якого оскаржуються, а також та загальних засад судочинства (диспозитивності, рівності перед законом і судом та змагальності сторін).
Подібний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2025 року у справі № 718/4066/23 (провадження № 61-6813св25).
Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 01 грудня 2021 року № 753/20662/17: скасовано рішення про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на квартиру загальною площею 53, 8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1166363180000), прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антроповим О. Ю., індексний номер 33751148 від 07 лютого 2017 року; скасовано рішення про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на квартиру загальною площею 47, 7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1166369780000), прийняте державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антроповим О. Ю., індексний номер 33751246 від 07.02.2017; скасовано державну реєстрацію прав на нерухоме майно, а саме: реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру загальною площею 53, 8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1166363180000) з виключенням запису про право власності номер 18914029; скасовано державну реєстрацію прав на нерухоме майно, а саме: реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру загальною площею 47, 7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1166369780000) з виключенням запису про право власності номер 18914736; зобов`язано ОСОБА_1 за власний рахунок здійснити знесення самочинно збудованого нерухомого майна - терас, добудованих до квартир, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_1 , та демонтувати у даних квартирах додаткові дверні прорізи для виходу на дах.
Постановами Київського апеляційного суду від 18 травня 2023 року та Верховного Суду від 04 квітня 2024 року апеляційну та касаційну скарги ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 03 травня 2024 року змінено спосіб виконання рішення суду шляхом надання дозволу державному виконавцю у виконавчих провадженнях № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3 залучити на платній основі, за рахунок авансових внесків стягувачів, суб`єктів господарювання для знесення самочинно збудованого нерухомого майна - терас, добудованих до квартир, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_1 , та демонтажу у даних квартирах додаткових дверних прорізів для виходу на дах. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь стягувачів судові витрати в розмірі 30 415 грн 59 коп.
У добровільному порядку рішення суду ОСОБА_1 не виконав, самочинно збудовані тераси не демонтував, що і зумовило вчинення примусових виконавчих дій, які були здійснені у період з 24 грудня 2024 року по 26 грудня 2024 року.
Примусові виконавчі дії зафіксовані в актах державного виконавця, до участі в яких були залучені стягувач ОСОБА_2 , поняті, працівники поліції, а також виконавці робіт - ТОВ «СІТІ СТРОЙ ГРУП» та ФОП ОСОБА_5 . Під час проведення демонтажних робіт боржник ОСОБА_1 присутнім не був, однак 25 грудня 2024 року в квартирі перебував орендар.
23 грудня 2024 року та 24 грудня 2024 року державний виконавець Дарницького ВДВС ЦМУ МЮ (м. Київ) Данилюк О. Б. повідомляла ОСОБА_1 про здійснення виконавчих дій по примусовому виконанню рішення суду з метою знесення самочинного будівництва на даху будівлі адресою: АДРЕСА_3 .
У матеріалах виконавчого провадження наявна заява ОСОБА_1 від 24 грудня 2024 року (вх. № 86к), у якій він повідомив, що 23 грудня 2024 року отримав від державного виконавця повідомлення про заплановане знесення самочинного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 та 
АДРЕСА_2 .
Крім того, у матеріалах міститься також заява ОСОБА_1 від 26 грудня 2024 року, у якій він просить надати Акт про виконання судового рішення щодо демонтажу лоджій та терас зазначених квартир, який, за його словами, відбувався у період з 24 грудня 2024 року по 26 грудня 2024 року.
Таким чином, судом першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, встановлено, що заявник, як сторона виконавчого провадження, був обізнаний про дату проведення примусових виконавчих дій до їх початку, тобто до 24 грудня 2024 року (день, коли почали виконувати примусові виконавчі дії), а закінчені примусові виконавчі дії були 26 грудня 2024 року.
Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що саме з наступного дня після закінчення виконавчих дій про проведення яких заявнику достеменно було відомо (27 грудня 2024 року) необхідно обрахувати встановлений статтею 449 ЦПК України десятиденний строк, який закінчився 06 січня 2025 року (з урахуванням вихідних та святкових днів).
Оскільки, ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця 24 січня 2025 року та не порушив клопотання про поновлення процесуального строку на звернення до суду зі скаргою, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що подана ним скарга підлягає залишенню без розгляду.
Інші доводи касаційної скарги є аналогічні доводам апеляційної скарги, яким суд апеляційної інстанції надав належну оцінку. 
Касаційний перегляд вважається екстраординарним, з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції, які обмежено питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. Повноваження суду касаційної інстанції не можуть використовуватися для здійснення нового судового розгляду справи.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень не виявлено порушення судами норм ЦПК України та Закону України «Про виконавче провадження». Правильність застосування судом апеляційної інстанцій вказаних вище норм права не викликає розумних сумнівів.
Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що касаційна скарга  ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 27 жовтня 2025 року (не відноситься до переліку ухвал, якими закінчено розгляд справи) та постанову Київського апеляційного суду від 05 березня 2026 року є необґрунтованою.
Керуючись частинами першою, четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 27 жовтня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 березня 2026 року у справі скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Данилюк Ольги Борисівни, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали надіслати особі, яка подала касаційні скарги. 
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников

О. М. Осіян

В. В. Шипович