П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/35066/25	

Головуючий в 1 інстанції: Тарасишина О.М..
Дата і місце ухвалення: 09.12.2025 року, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2025 року у справі №420/35066/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка виразилась у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року індексацію грошового забезпечення, відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, з визначенням місяців, в яких відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців, січень 2008 року;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року, індексацію грошового забезпечення із застосуванням місяців для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базових місяців) - січень 2008 року, відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44, з урахуванням раніше виплачених сум; 
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка виразилась у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення включно за весь час затримки виплати; 
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення включно за весь час затримки виплати. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.
Суд першої інстанції визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка виразилась у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року індексацію грошового забезпечення, відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, з визначенням місяців, в яких відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців, січень 2008 року.
Зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року, індексацію грошового забезпечення із застосуванням місяців для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базових місяців) - січень 2008 року, відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44, з урахуванням раніше виплачених сум. 
У задоволенні решти позовних вимог - відмовив.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, апелянт подав апеляційну скаргу, в якій зазначає про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення справи.
В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції, приймаючи судове рішення у справі, не врахував особливості правового регулювання проведення індексації грошового забезпечення військовослужбовців після внесення змін до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078.
Апелянт вказує, що з 01 грудня 2015 року набрали чинності зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року № 1013, якими змінено механізм визначення індексу споживчих цін (базового місяця), зокрема встановлено, що його визначення пов`язується із підвищенням тарифних ставок (посадових окладів).
На думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно застосував положення Порядку № 1078 у редакції, що діяла до внесення змін постановою № 1013, та неправомірно визначив базовим місяцем для проведення індексації січень 2008 року.
Апелянт зазначає, що у грудні 2015 року відбулося підвищення грошового забезпечення військовослужбовців за рахунок збільшення щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, що, на його думку, свідчить про зміну базового місяця для проведення індексації.
Крім того, апелянт вказує, що застосування січня 2008 року як базового місяця є необґрунтованим та суперечить принципу дії нормативно-правових актів у часі, оскільки відповідні зміни у правовому регулюванні були внесені лише у 2015 році.
Також апелянт наголошує, що у період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року підвищення посадових окладів військовослужбовців не відбувалося, а тому відсутні підстави для застосування механізму індексації у спосіб, визначений судом першої інстанції.
З огляду на викладене, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
ОСОБА_1 не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Під час проходження служби, зокрема у період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року, індексація грошового забезпечення позивачу у повному обсязі не нараховувалась та не виплачувалась.
23 липня 2025 року представник позивача звернувся до відповідача із заявою щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за вказаний період.
За результатами розгляду зазначеного звернення відповідачем надано відповідь, якою фактично відмовлено у задоволенні вимог позивача.
Вважаючи такі дії (бездіяльність) відповідача протиправними та такими, що порушують його право на належне грошове забезпечення, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що індексація грошового забезпечення військовослужбовців є обов`язковою державною соціальною гарантією, яка підлягає нарахуванню та виплаті у разі перевищення індексу споживчих цін встановленого порогу, незалежно від наявності чи відсутності відповідного фінансування. Суд зазначив, що базовим місяцем для проведення індексації є місяць підвищення посадових окладів, а не будь-яких інших складових грошового забезпечення, та встановив, що у спірний період таким місяцем є січень 2008 року, оскільки наступне підвищення посадових окладів відбулося лише у березні 2018 року. При цьому суд дійшов висновку, що зміна розміру окремих додаткових виплат не впливає на визначення базового місяця, а тому застосування відповідачем іншого базового місяця призвело до заниження розміру індексації. З огляду на встановлені обставини суд першої інстанції визнав протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення та зобов`язав здійснити відповідні нарахування і виплату. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог з огляду на таке.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» грошове забезпечення військовослужбовців підлягає індексації відповідно до закону.
Відповідно до положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, індексація грошових доходів є обов`язковою державною соціальною гарантією, що підлягає нарахуванню і виплаті у разі настання визначених законом умов.
Верховний Суд у постанові від 19 липня 2019 року у справі №240/4911/18 дійшов висновку, що індексація грошового забезпечення військовослужбовців є складовою грошового забезпечення та її ненарахування свідчить про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень.
При цьому Верховний Суд у своїй усталеній практиці виходить з того, що визначення базового місяця для проведення індексації пов`язується виключно з підвищенням тарифних ставок (посадових окладів), а зміна інших складових грошового забезпечення не є підставою для його зміни.
Щодо доводів апелянта про зміну правового регулювання у зв`язку із прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року № 1013, колегія суддів зазначає, що внесені нею зміни не змінили правову природу базового місяця як місяця підвищення саме посадового окладу.
Як встановлено судом першої інстанції, підвищення посадових окладів військовослужбовців відбулося у січні 2008 року, а наступне - лише з 01 березня 2018 року.
Таким чином, у спірний період відсутні правові підстави для зміни базового місяця.
Доводи апелянта про підвищення грошового забезпечення у грудні 2015 року за рахунок збільшення окремих його складових є безпідставними, оскільки такі виплати не є посадовими окладами у розумінні Порядку № 1078.
Отже, застосування відповідачем іншого базового місяця, ніж січень 2008 року, суперечить вимогам Порядку № 1078 та призводить до заниження розміру індексації грошового забезпечення.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з правовою оцінкою суду першої інстанції та не містять обставин, які б спростовували встановлені судом факти або свідчили про неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, відповідно до статті 316 КАС України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Враховуючи, що справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження як справа незначної складності, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до частини п`ятої статті 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст. ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2025 року - без змін.
Судові витрати в порядку статті 139 КАС України розподілу між сторонами не підлягають.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук