Справа № 420/43077/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 лютого 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скупінської О.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії
В С Т А Н О В И В :
До Одеського окружного адміністративного суду 30.12.2025 надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить суд:
1. Визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_2 у задоволенні рапорту щодо звільнення ОСОБА_1 на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;
2. Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби у військовій частині НОМЕР_2 згідно поданого рапорту від 24.11.2025.
Обгрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначив, що він 22.09.2023 був призваний на військову службу під час мобілізації до військової частини НОМЕР_2 на підставі Указу Президента від 24.02.2022 № 65/2022 «Про загальну мобілізації». 24.11.2025 начальник медичного пункту старший лейтенант ОСОБА_1 звернувся із рапортом до командира 2 механізованої роти НОМЕР_3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_2 щодо звільнення на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу, а саме: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи. Листом від 30.11.2025 № 2368/34506 військовою частиною НОМЕР_2 було відмовлено.
Ухвалою судді від 01.01.2026 постановлено прийняти до розгляду позовну заяву та відкрити провадження у адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
08.01.2026 до суду від військової частини НОМЕР_2 надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач проти позовних вимог заперечує та вказує, що командуванням військової частини НОМЕР_2 не було погоджено вказаний рапорт та надано письмову відповідь №2368/34506 від 30.11.2025 у зв`язку з тим, що: не вбачається постійний догляд за одним із батьків чи батьків дружини позивача, який є особою з інвалідністю І чи ІІ групи; не вбачається наявність або відсутність у особи з інвалідністю інших членів сім`ї І чи ІІ ступеня споріднення.
29.01.2026 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив у якій заявник на позовних вимогах наполягає та вказує, що доданих позивачем документів було достатньо для прийняття рішення про звільнення його з військової служби.
Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позов, наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, судом встановлено такі факти та обставини.
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 22.09.2023 №11  ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу військової частини.
Матеріали справи містять копію свідоцтва про народження НОМЕР_4 та витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження (а.с.16-17), відповідно до якого батьками ОСОБА_1 є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_5 (а.с.24) та витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб (а.с.25-26), шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано 10.10.2025.
Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження (а.с.27) та свідоцтва про народження НОМЕР_6 (а.с.28), ОСОБА_2 має сина ОСОБА_4 , 1977 року народження.
Відповідно до медичного висновку ЛКК №45617 від 07.08.2025 ТОВ «Медичний центр «Клініка «Медісервіс» (а.с.30), ОСОБА_4 потребує постійного стороннього догляду та за заключенням ЛКК №5628 від 07.08.2025 (а.с.30), потребує тимчасового догляду. Терміном: постійно.
Також, відповідно до висновку №7082 від 07.08.2025 ТОВ «Медичний центр «Клініка «Медісервіс» (а.с.29) про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, відповідно до якого ОСОБА_4 рекомендовано соціальні послуги: догляду вдома. Висновок дійсний до 07.08.2026.
Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження (а.с.27) та свідоцтва про народження НОМЕР_7 (а.с.32), ОСОБА_4 має сина ОСОБА_5 , 2007 року народження, який, відповідно до довідки Одеського національного медичного університету від 11.11.2025 №25.00091 (а.с.33) є студентом 1 курсу денної форми навчання.
Відповідно до довідки МСЕК 047721 (а.с.22),   ОСОБА_2 01.06.2005 пройшов медичний огляд та йому встановлено другу групу інвалідності безстроково.
Відповідно до медичного висновку ЛКК КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №5 Одеської міської ради» №301 від 10.07.2025 (а.с.21), ОСОБА_2 не здатний до самообслуговування. Потребує постійного стороннього догляду на один рік (до 10.07.2026).
Також, матеріали справи містять висновок №301 від 10.07.2025 КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №5 Одеської міської ради» (а.с.22) про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, відповідно до якого ОСОБА_2 рекомендовано соціальні послуги: отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи. Висновок дійсний до 10.07.2026.
Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб №Ц1-280177-ф/о від 17.11.2025 (а.с.37), за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
За заявою ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 складено акт від 05.11.2025 №ВП/21189 (а.с.34-37) обстеження сімейного стану старшого лейтенанта медичної служби ОСОБА_1 , який проходить військову службу за призовом під час мобілізації в військовій частині НОМЕР_2 , яким встановлено відсутність наявності членів сім`ї першого та другого ступеню споріднення, які можуть здійснювати постійний догляд за не вилікувано хворим ОСОБА_2 , окрім його рідного сина - старшого лейтенанта медичної служби ОСОБА_1 .
Комісією зроблено висновок, що враховуючи всі обставини та надані документи старшим лейтенантом медичної служби ОСОБА_1 , комісія вбачає підстави для можливості звільнення військовослужбовця з військової служби під час проведення загальної мобілізації в період воєнного стану за сімейними обставинами згідно вимог діючого законодавства України в оборонній сфері, але прийняття остаточного рішення залишає на розсуд командира військової частини НОМЕР_2 .
ОСОБА_1 звернувся до командування військової частини НОМЕР_2 із рапортом (а.с.38) у якому просив звільнити його на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу, а саме: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
На підтвердження зазначених обставин були надані наступні нотаріально засвідчені копії документів:
1. паспорт серії НОМЕР_8 . виданий Приморським РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області 04.03.2014 р. ОСОБА_6 та РНОКПП;
2. свідоцтво про народження ОСОБА_1 , серії НОМЕР_4 , видане відділом реєстрації Гагарінського районного управління юстиції у м.Севастополь 04.10.1994 року;
3. Повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження на ОСОБА_1 ;
4. паспорт серії НОМЕР_9 , виданий Київським РВ УМВС України в Одеській області 09.03.1998 р. ОСОБА_2 та РНОКПП НОМЕР_10 ;
5. медичний висновок ЛКК N?301 КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 5» Одеської міської ради . виданий 10.07.2025 року на ОСОБА_2 ;
6. висновок № 301 КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 5» Одеської міської ради, про наявність порушень функцій організму через які невиліковно хвора особа не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, виданий 10.07.2025 року на ОСОБА_2 ;
7. довідка МСЕК серії 2-18ОБ №047721 ОСОБА_2 , видана Обласним МСЕК №1 від 01.06.2005:
8. пенсійне посвідчення серії НОМЕР_11 ОСОБА_2 . виданого ПФУ 11.05.2005 року:
9. Свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5 , видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства остиції (м. Одеса) 10.10.2025 року ОСОБА_2 з ОСОБА_3 ;
10. Повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб ОСОБА_1 ;
11. Повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження на ОСОБА_4 ;
12. паспорт № НОМЕР_12 , ОСОБА_4 , виданий 20.01.2021 року органом 5114, та довідка про реєстрацію місця проживання;
13. Свідоцтво про народження ОСОБА_4 , серії НОМЕР_6 . видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Придніпровському району міста Черкаси Черкаського міського управління юстиції;
14. Висновок № 7082 ТОВ «Медичний центр» клініка «Медісервіс» про наявність порушень функцій організму через які невиліковно хвора особа не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі виданий 07.08.2025 року на ОСОБА_4 ;
15. Консультативний висновок спеціаліста про діагноз ОСОБА_4 ;
16. Медичний висновок ЛКК № 45617, виданий 07.08.2025 ТОВ «Медичний центр» клініка «Медісервіс» на ОСОБА_4 ;
17. Медичний висновок ЛКК № 5628. виданий 07.08.2025 ТОВ «Медичний центр» клініка «Медісервіс» на ОСОБА_4 ;
18. паспорт № НОМЕР_13 . ОСОБА_5 , виданий 03.02.2022 року органом 5120, та довідка про реєстрацію місця проживання;
19. свідоцтво про народження ОСОБА_5 серії НОМЕР_14 , видане 15.01.2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Одесі:
20. довідка Одеського національного медичного університету про денну форм навчання ОСОБА_5 та студентський квиток;
21. акт № BП/121189 від 05.11.2025 року обстеження сімейного стану старшого лейтенанта медичної служби ОСОБА_1 , затверджений ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
22. довідка про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 
Листом від 30.11.2025 р. № 2368/34506 (а.с.39-44) військовою частиною НОМЕР_2 було відмовлено ОСОБА_1 з огляду на наступне:
1. «При цьому медичний висновок ЛКК №301 від 10.07.2025 р., хоча і містить печатку лікарсько-консультативної комісії, але такий «медичний висновок», викладений у довільній формі, на думку командування військової частини НОМЕР_2 , не відповідає формі висновку лікарсько-консультативної комісії встановлений Інструкцією щодо заповнення форми первинної облікової документації № 080-4/0, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.03.2021 № 407, тобто не передбачений чинним законодавством України».
2. «Відповідно до вимог пункту 7 Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації № 080-4/о, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров?я України від 09.03.2021 № 407, у пункті 4 Висновку вказуються рекомендовані соціальні послуги: денного догляду, догляду вдома, паліативного догляду вдома; отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи, тобто сама по собі форма № 080-4/0 висновку не містить такої рекомендованої соціальної послуги, як "постійний догляд". потреба в якій є обов`язковою умовою для звільнення з військової служби за нормою абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992р. № 2232-ХII (з наступними змінами та доповненнями)».
3. «При цьому, поза Вашою увагою під час звернення із рапортом від 24.11.2025 за вх. № 41521 залишилась норма ч. 1 ст. 76 Сімейного кодексу України (далі - СК України) відповідно до якої розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Зокрема, після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу (ч. 2 ст. 76 СК України). Якщо у зв`язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім`ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду, він має право на утримання у зв`язку з розірванням шлюбу і тоді, якщо є працездатним, за умови, що потребує матеріальної допомоги і що колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання у цьому випадку триває протягом трьох років від дня розірвання шлюбу (ч. 4 ст. 76 СК України)».
4. «Натомість, доданий Вами до рапорту від 24.11.2025 за вх. № 41521 медичний висновок ЛКК № 45617 від 07.08.2025, виданий товариством з обмеженою відповідальністю "Медичний центр" Клініка "Медісервіс" (код ЄДРПОУ 41482899) на ім`я гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , хоча і містить печатку лікарсько-консультативної комісії, але такий "медичний висновок" (про що зазначалось вище), викладений у довільній формі, не відповідає встановленій Інструкцією щодо заповнення форми первинної облікової документації N 080-4/о, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.03.2021 № 407, формі висновку лікарсько-консультативної комісії, тобто не передбачений чинним законодавством України, у зв`язку з чим, з урахуванням висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду за змістом постанови від 21.02.2024 у справі № 120/1909/23, командуванням військової частини НОМЕР_2 до уваги не приймається».
5. «Крім того, особа з інвалідністю - гр. ОСОБА_2 має іншого члена сім`ї другого ступеня споріднення - онука, гр. ОСОБА_5 , який за віком та в силу вимог ст. 266 СК України може забезпечити постійний догляд за своїм дідусем у разі потреби останнього у такому догляді».
6. «Але, вичерпних доказів відсутності у особи з інвалідністю II групи - гр. ОСОБА_2 інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, крім синів та онука, заявником до рапорту від 24.11.2025 за вх. N41521 додано не було, що позбавляє командування військової частини НОМЕР_2 можливості отримати додаткові відомості про інших можливих членів сім?ї першого чи другого ступеня споріднення особи з інвалідністю та пересвідчитись у дотриманні військовослужбовцем вищезгаданої обов`язкової умови звільнення з військової служби, передбаченої нормою абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992р. N? 2232-ХІI (з наступними змінами та доповненнями».
ОСОБА_1 категорично не погоджується із вказаною відмовою, вважає її протиправною та звернувся до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд виходить з такого.
Згідно зі статтею 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», який підлягає застосуванню до спірних правовідносин в редакції, чинній на момент звернення позивача з рапортом про звільнення.
За змістом частини першої та третьої статті 1 цього Закону Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Частиною шостою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначені види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина п`ята статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Так, згідно з абзацом 13 п.3 ч.12, підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу);
Військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Саме на вказану підставу для звільнення позивач послався у своєму рапорті.
Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153, визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170 (далі - Інструкція №170).
Підпунктом 26 пункту 5 Додатку 19 Інструкції №170 визначено перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, при поданні до звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, а саме у разі необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я:
- документи, які підтверджують відповідні родинні зв`язки з цією особою (особами);
- один із документів, що підтверджує відсутність в особи інших членів сім`ї першого ступеня споріднення (батьків, її чоловіка або дружини, дітей, у тому числі усиновлених) чи другого ступеня споріднення (рідних братів, сестер та онуків): один із документів, що підтверджує інвалідність особи першого чи другого ступеня споріднення, її потребу у постійному догляді та акт обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформація про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки;
- один із документів, що підтверджує інвалідність особи, яка потребує догляду: довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, затвердженою МОЗ, або копія посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або копія пенсійного посвідчення чи копія посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики;
- висновок медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу в постійному догляді.
З матеріалів справи вбачаєься, що військовою частино НОМЕР_2 відмовлено у задоволенні рапорту позивача, оскільки з наданого рапорту не можливо встановити та дійти висновку, про те, що батько ОСОБА_1 , дійсно потребує здійснення постійного догляду та про відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які можуть здійснювати цей догляд.
Щодо необхідності постійного догляду за батьком ОСОБА_1 , позивачем до рапорту додано довідку МСЕК 047721 (а.с.22), відповідно до якої ОСОБА_2 01.06.2005 пройшов медичний огляд та йому встановлено другу групу інвалідності безстроково; висновок ЛКК КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №5 Одеської міської ради» №301 від 10.07.2025 (а.с.21), відповідно до якого ОСОБА_2 не здатний до самообслуговування. Потребує постійного стороннього догляду на один рік (до 10.07.2026) та висновок №301 від 10.07.2025 КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №5 Одеської міської ради» (а.с.22) про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, відповідно до якого ОСОБА_2 рекомендовано соціальні послуги: отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи. Висновок дійсний до 10.07.2026.
Отже, судом встановлено, що у даній справі дослідженню підлягає питання, чи підтверджують додані позивачем документи необхідність здійснення постійного догляду за батьком позивача, який є особою з інвалідністю II групи.
Верховний Суд у постанові від 13.06.2024 у справі №520/21316/23 зазначив, що медичний висновок - це документ, який містить відомості про стан здоров`я особи та видається з питань, пов`язаних з таким станом здоров`я. Суб`єктами формування та видачі медичного висновку є лікарі, лікарсько-консультативні та лікарсько-експертні комісії закладів охорони здоров`я.
Щодо зауважень до наданих позивачем висновків, суд зазначає, що вказане свідчить про перекладання на позивача, обов`язку доведення дотримання процедури їх оформлення, який не має ніякого відношення до їх складання та повноти змісту такого висновку.
Отже, належними письмовими доказами підтверджено, що батько позивача є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує постійного стороннього догляду.
За наведених обставин твердження відповідача про те, що позивачем до рапорту не додано документ, який би встановлював необхідність у здійсненні постійного догляду за батьком, не відповідають фактичним обставинам.
Також, у даній справі підлягає перевірці така обставина, як наявність чи відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення у особи, яка потребує постійного догляду або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я за батьком позивача.
Так, військовослужбовець, який клопоче про звільнення зі служби за п.п. «г» п.2 ч.4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» повинен надати до рапорту (зокрема і належні докази відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення), які засвідчують вказані вище обставини, у тому числі але не виключно: відомості або Витяги з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, копії свідоцтв про смерть, один із документів, що підтверджує інвалідність особи першого чи другого ступеня споріднення, її потребу у постійному догляді та акт обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформації про наявність чи відсутність осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затверджений керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
З відповіді військової частини НОМЕР_2 вбачається висновок про наявність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення у особи, яка потребує постійного догляду, а саме старший син, онук, колишня дружина.
Щодо другої підстави - ненадання позивачем доказів щодо відсутності в батька позивача інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які можуть здійснювати за нею постійний догляд, суд зазначає наступне.
Щодо можливості у старшого сина здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 його старшим сином, суд виходить з такого.
Судом встановлено, що позивачем до рапорту про звільнення його з військової служби, окрім іншого, було надано медичний висновок ЛКК №45617 від 07.08.2025 ТОВ «Медичний центр «Клініка «Медісервіс» (а.с.30), відповідно до якого ОСОБА_4 потребує постійного стороннього догляду та за заключенням ЛКК №5628 від 07.08.2025 (а.с.30), потребує тимчасового догляду. Терміном: постійно.
Щодо зауважень до наданих позивачем висновків, суд вдруге зазначає, що вказане свідчить про перекладання на позивача, обов`язку доведення дотримання процедури їх оформлення, який не має ніякого відношення до їх складання та повноти змісту такого висновку.
Отже, на переконання суду, позивачем доведено відсутність можливості у ОСОБА_4 здійснювати постійний догляд за батьком позивача.
Щодо наявності та обов`язку можливості здійснювати постійний сторонній догляд за ОСОБА_2 його колишньою дружиною та онуком, суд виходить з такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.
Другий сенат Конституційного Суду України у своєму рішенні від 20.12.2023 у справі № 3-72/2023(145/23) зауважив, що ч. 2 ст. 51 Конституції України покладає відповідальність на батьків і дітей обопільно, із чого випливає обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття та обов`язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Конституювання такого роду стосунків, що їх охоплює також право на недоторканність особистого і сімейного життя, є показником їх посиленої охорони державою як важливого етико-морального стандарту українського суспільства, в якому сім`я є одним із найцінніших соціальних інститутів.
Крім того, відповідно до п. 2.3.1 згаданого рішення Конституційний Суд України вважає, що за приписами ч. 1 ст. 32 Конституції України у їх взаємозв`язку з приписами ст.ст. 3, 21, 24, 28, другого речення ч. 2 ст. 51, ст.ст. 63, 68 Конституції України конституційне право на недоторканність особистого та сімейного життя у сув`язі з людською гідністю надають можливість кожній людині, навіть засудженій до позбавлення волі, проявляти себе як особистість із моральними, духовними, психологічними якостями та потребами, передусім в аспекті виявлення власної відповідальності в турботі про своїх близьких родичів, зокрема й виконання обов`язку піклуватися про своїх непрацездатних батьків, якщо вони потребують догляду у зв`язку з тяжкою хворобою, а також бути присутнім на їх похованні в разі смерті. Указані конституційні права та обов`язки пов`язані із правом кожного відвідати свого тяжкохворого близького родича або бути присутнім на його похованні, щоб проявити повагу до померлого та попрощатися з ним, що сприяє дотриманню релігійних поглядів і розвитку моральності людини, а також збереженню та зміцненню родинних зв`язків.
З метою належного забезпечення вказаних вище положень Основного Закону, ч. 1 ст. 172 Сімейного кодексу України визначено, що дитина, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу.
В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 202 Сімейного кодексу України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Законодавець у Законі України «Про військовий обов`язок і військову службу» не передбачив чіткий перелік осіб, які відносяться до членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення особи, яка потребує постійного догляду.
Згідно з п.1 ч.2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Згідно з абз 2 резолютивної частини рішення Конституційного суду України № 5-рп/99 від 03.06.1999 року (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї»), до кола членів сім`ї військовослужбовця належать його (її) дружина (чоловік), їхні діти і батьки.
Житлове законодавство також широко використовує поняття «член сім`ї». Так, ст. 64 Житлового кодексу до членів сім`ї наймача відносить дружину наймача, їхніх дітей і батьків; також членами сім`ї наймача можуть бути визнані й інші особи, якщо вони постійно проживають разом і ведуть із ним спільне господарство.
Окрім кодифікованих нормативно-правових актів, законодавець застосовує поняття «Член сім`ї» і в інших правових документах, де висловлені різні підходи до його розуміння:
члени сім`ї - це особи, які перебувають у шлюбі; проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою; їхні діти; особи, які перебувають під опікою чи піклуванням; є родичами прямої або непрямої лінії споріднення за умови спільного проживання (Закон України «Про попередження насильства в сім`ї»);
члени сім`ї - це особи, які перебувають у шлюбі, а також їхні діти, в тому числі повнолітні, батьки, особи, які перебувають під опікою і піклуванням, інші особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі (Закон України «Про засади запобігання і протидії корупції»);
члени сім`ї - це діти, у тому числі усиновлені, зачаті за життя загиблої (померлої) особи та народжені після її смерті, а також діти, стосовно яких загиблу (померлу) особу за її життя було позбавлено батьківських прав;вдова (вдівець);батьки (усиновлювачі) загиблої (померлої) особи, якщо вони не були позбавлені стосовно неї батьківських прав або їхні батьківські права були поновлені на час її загибелі (смерті); внуки загиблої (померлої) особи, якщо на момент її загибелі (смерті) їх батьки загинули (померли); жінка (чоловік), з якою (з яким) загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили;утриманці загиблої (померлої) особи, визначені відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (ст. 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).
Отже, член сім`ї (у сімейно-правовому аспекті) - це особа, яка має тісний правовий зв`язок із сім`єю, що ґрунтується на шлюбі, спорідненні, усиновленні, інших формах влаштування дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, характеризується спільністю життя та інтересів, наявністю взаємних прав і обов`язків, передбачених сімейним законодавством.
Підсумовуючи наведене, з встановлених судом обставин, у даній справі не вбачається, що колишня дружина та онук є членами сім`ї ОСОБА_2 .
Суд враховує приписи ст. 266 Сімейного кодексу України, відповідно до якої повнолітні внуки, правнуки зобов`язані утримувати непрацездатних бабу, діда, прабабу, прадіда, які потребують матеріальної допомоги і якщо у них немає чоловіка, дружини, повнолітніх дочки, сина або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що повнолітні внуки, правнуки можуть надавати матеріальну допомогу.
Суд підкреслює, що обов`язок «здійснювати утримання» та «здійснювати постійний догляд», не є тотожнім у спірних правовідносинах.
Постійний догляд це форма догляду за особами з різними фізичними або психічними обмеженнями, що вимагає постійної присутності доглядача для надання необхідної допомоги та підтримки.
Тобто, «здійснювати утримання» - це надання матеріальної допомоги, в той час як «постійний догляд» вимагає постійної присутності доглядача для надання необхідної допомоги та підтримки.
Отже, суд відхиляє посилання відповідача на приписи ст. 266 Сімейного кодексу України, як обов`язок онука здійснювати постійний догляд за своїм дідом.
Також, суд враховує й приписи ч. 1 ст. 76 Сімейного кодексу України відповідно до якої розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. 
Зокрема, після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу (ч.2 ст. 76 Сімейного кодексу України). 
Якщо у зв`язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім`ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду, він має право на утримання у зв`язку з розірванням шлюбу і тоді, якщо є працездатним, за умови, що потребує матеріальної допомоги і що колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання у цьому випадку триває протягом трьох років від дня розірвання шлюбу (ч. 4 ст. 76 Сімейного кодексу України).
Водночас, як вже зазначалось судом, обов`язок «здійснювати утримання» та «здійснювати постійний догляд», не є тотожнім, а відтак посилання відповідача на приписи ст. 76 Сімейного кодексу України, як на наявність у ОСОБА_2 члена сім`ї першого чи другого ступеня споріднення - колишньої дружини, яка б мала здійснювати за ним постійний сторонній догляд.
Ураховуючи встановлені судом обставин справи, підтверджені відповідними доказами, щодо необхідності здійснення постійного догляду за батьком позивача, особою з інвалідністю ІI групи, відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які б могли забезпечити та погодились здійснювати відповідний догляд, суд дійшов висновку про недоведення відповідачем правомірності свого рішення щодо відмови позивачу у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Натомість на переконання суду позивачем разом з рапортом про його звільнення з лав Збройних Сил України на підставі пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», надано достатньо доказів для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за батьком з інвалідністю IІ групи та відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення його батька, які б могли здійснювати такий догляд.
Отже, спірну відмову відповідача суд визнає протиправною.
Щодо захисту порушеного права, суд виходить з такого.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 у справі «Олександр Волков проти України» (Заява № 21722/11) зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до статті 8 Загальної декларації з прав людини 1948 року кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
В свою чергу, поняття дискреційних повноважень, яке наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яку прийняв Комітет Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.
Згідно із позицією Верховного Суду, яка сформована, зокрема, у постановах від 13.02.2018 у справі № 361/7567/15-а, від 07.03.2018 у справі № 569/15527/16-а, від 20.03.2018 у справі № 461/2579/17, від 20.03.2018 у справі № 820/4554/17, від 03.04.2018 у справі №569/16681/16-а, від 12.04.2018 справі № 826/8803/15, від 21.06.2018 у справі № 274/1717/17, від 14.08.2018 у справі № 820/5134/17, від 17.10.2019 у справі № 826/521/16, від 30.03.2021 у справі № 400/1825/20, від 14.09.2021 у справі № 320/5007/20 та від 27.09.2021 у справі №380/8727/20, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними); відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 КАС України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею; завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади; принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно - дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право, тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності; перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі адміністративного судочинства; адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу.
Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.
Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Отже, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Позиція Верховного Суду щодо застосування частини четвертої статті 245 КАС України, а саме, щодо можливості зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, висловлена у постановах від 04.09.2021 у справі № 320/5007/20, від 14.09.2021 у справі №320/5007/20, від 23.12.2021 у справі № 480/4737/19 та від 13.10.2022 у справі №380/13558/21.
Також суд враховує правову позицію, що міститься, зокрема у постановах Верховного Суду від 10.09.2020 у справі № 806/965/17 та від 27.09.2021 у справі № 380/8727/20, відповідно до якої у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому особою дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення. Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання особою усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.
Зважаючи на те, що до суду надано доказів надання відповіді на рапорт позивача, який розглянутий по суті, суд вважає за доцільне задовольнити похідні позовні вимоги шляхом зобов`язання відповідача прийняти певне рішення - про звільнення позивача з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Враховуючи викладене, оцінивши достовірність та достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, відповідно до свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бендерський проти України від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.
Відповідно до приписів ст.139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 2, 7, 9, 77, 139, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.
Визнати протиправною відмову командира військової частини НОМЕР_1 від 30.11.2025 № 2368/34506 щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 видати наказ про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_15 ); 
Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_16 ).

Суддя Олена СКУПІНСЬКА