Справа № 127/25406/25
Провадження № 22-ц/801/448/2026
Категорія: 42
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року	Справа № 127/25406/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Войтка Ю. Б., Стадника І. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 грудня 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
Рішення ухвалила суддя Дернова В. В.,
Рішення ухвалено без виклику сторін у м. Вінниця 
Повний текст рішення складено 04 грудня 2025 року,

Встановив:
У серпні 2025 року ТОВ «Фінпром Маркет» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики № 1758677 від 04 лютого 2021 року у розмірі 24 223,31 грн., з яких 8500,00 грн. - тіло кредиту, 15 723,31 грн. - проценти за користування кредитом. 
Позов мотивований тим, що позивач на підставі договору факторингу № 2610 від 26 жовтня 2021 року та договору факторингу № 030423-ФК від 03 квітня 2023 року є новим кредитором за вказаним електронним кредитним договором, за якими в ОСОБА_1 виникла заборгованість.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 грудня 2025 року позов задовольнити частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінпром Маркет» заборгованість за договором позики № 1758677 від 04 лютого 2021 року у розмірі 13 574,50 грн., з яких 8500,00 грн. - тіло кредиту, 5074,50 грн. - проценти за користування кредитом.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінпром Маркет» судовий збір у розмірі 1356,54 грн. та 1960,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. 
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції з викликом сторін.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що судом першої інстанції справу було розглянуто без його участі та без належного забезпечення права на захист, без врахування того, що він є військовослужбовцем Збройних Сил України та проходить службу в умовах воєнного стану, що об`єктивно унеможливлювало його участь у справі. 
Відповідач ОСОБА_1 зазначає, що має суттєві заперечення проти позовних вимог, зокрема щодо: обґрунтованості розрахунку заборгованості; співмірності процентів; дотримання строків позовної давності; належності права вимоги позивачу. 
Зазначені обставини не були перевірені судом першої інстанції, у зв`язку з чим рішення є передчасним та необґрунтованим.
Позивач ТОВ «Фінпром Маркет» подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначивши про необґрунтованість доводів апеляційної скарги просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом встановлено, що 04 лютого 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», яке є фінансовою установою, та ОСОБА_1 було укладено електронний договір позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) № 1758677, який був підписаний ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором YUvuwxXt4l.
Згідно з п. 2 договору сума позики складає 8500,00 грн., строк позики - 30 днів (дата надання позики – 04.02.2021 року, дата повернення позики – 06.03.2021 року), тип процентної ставки – фіксована; процентна ставка - 1,99%/день.
Відповідно до п. 11 договору, номер електронного платіжного засобу позичальника - НОМЕР_1 .
Отримання відповідачем ОСОБА_1 грошових коштів підтверджується довідкою ТОВ «ФК «ФІНЕКСПРЕС» від 15 липня 2025 року № КД-000036947/ТНПП та платіжною інструкцією № 7fec54df-bf62-4bb8-bfec-9b7f67d9c86a від 04 лютого 2021 року.
Крім того, згідно з повідомленням АТ «Державний ощадний банк України» від 12 вересня 2025 року № 46/1211/118026/2025/БТ в установі АТ «Ощадбанк» на ім`я відповідача емітована банківська платіжна картка № НОМЕР_2 .
26 жовтня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія управління активами» було укладено договір факторингу № 2610, відповідно до умов якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступило ТОВ «Фінансова компанія управління активами» свої права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, у тому числі і за договором позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) № 1758677 від 04 лютого 2021 року.
03 квітня 2023 року між ТОВ «Фінансова компанія управління активами» та ТОВ «Фінпром Маркет» було укладено договір факторингу № 030423-ФК, відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія управління активами» відступило ТОВ «Фінпром Маркет» свої права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, у тому числі і за договором позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) № 1758677 від 04 лютого 2021 року.
Отже, ТОВ «Фінпром Маркет» є новим кредитором та належним позивачем у спірних правовідносинах.
Відповідач ОСОБА_1 заборгованість по тілу кредиту не сплачував, тому підлягає стягненню тіло кредиту у розмірі 8500,00 грн.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування, у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Таким чином, проценти за користування кредитом становлять 5074,50 грн. (8500,00 грн. * 1,99% * 30 днів), а не 15 723,50 грн. як заявлено позивачем.
У зв`язку з цим суд першої інстанції вважав, що позов підлягає частковому задоволенню, тобто необхідно стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінпром Маркет» заборгованість за договором позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) № 1758677 від 04 лютого 2021 року у розмірі 13 574,50 грн., з яких 8500,00 грн. - тіло кредиту, 5074,50 грн. - проценти за користування кредитом.
Апеляційний суд вважає такі висновки суду першої інстанції правильними.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до положень статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. 
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України). 
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Із положень частини першої статті 638 ЦК України слідує, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання частини другої статті 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Частиною першою статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як передбачено частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів.
За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Судом встановлено, що 04 лютого 2021 року договір позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) № 1758677, був підписаний ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором YUvuwxXt4l та кошти згідно умов договору надійшли на банківську платіжну картку № НОМЕР_2 емітовану у АТ «Ощадбанк» на ім`я відповідача.
Верховний Суд у постанові від 12 січня 2021 року в справі № 524/5556/19 дійшов висновку про те, що одноразовим ідентифікатором є комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. Відповідно, використання для підписання договорів позики електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який містить тільки комбінацію цифр, узгоджується із вимогами законодавства».
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2023 року у справі № 757/22453/20-ц, від 26 лютого 2024 року у справі № 752/6020/21. 
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, встановивши, що кредитний договір укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», та за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківську картку, яка відповідачу не належить, дійшов обґрунтованого висновку про факт укладення 21 лютого 2021 року кредитного договору № 1758677. 
Подібні правові за змістом висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20, від 20 червня 2022 року у справі № 757/40396/20, від 04 грудня 2023 року у справі № 212/10457/21.
Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність факту укладення кредитного договору та отримання відповідачем кредитних коштів.
Крім того, вірно встановивши обставини справи, суд першої інстанції зменшив розмір відсотків що підлягають стягненню з 15 723,50 грн. заявлених позивачем, до 5074,50 грн. 
Апеляційний суд відхиляє узагальнені посилання відповідача на наявність суттєвих заперечень проти позовних вимог, зокрема щодо обґрунтованості розрахунку заборгованості, співмірності процентів, дотримання строків позовної давності та належності права вимоги позивачу. Під час апеляційного перегляду не встановлено жодних порушень норм матеріального чи процесуального права, а також недоліків у дослідженні судом першої інстанції фактичних обставин справи. Доводи апеляційної скарги зводяться до формального вираження незгоди з ухваленим рішенням і не містять належного правового обґрунтування, здатного поставити під сумнів законність та обґрунтованість рішення суду.
Критично оцінюються й доводи апеляційної скарги щодо розгляду справи за відсутності відповідача.
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 у справі № 911/3142/19 також зазначав, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17, постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-6).
Неотримання відповідачем відповідних процесуальних документів можливе виключно через недотримання відповідачем вимог законодавства щодо забезпечення отримання поштових відправлень за своїм офіційним місцезнаходженням (поштовою адресою), що слід розцінювати як фактичну відмову від отримання адресованих йому судових рішень.
До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 11 червня 2021 року у справі № 2-6236/11, де зауважив, що у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.
Сам лише факт неотримання заявником поштової кореспонденції, яку суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав за належною адресою та яка повернулася до суду у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки це зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції.
Отже, з урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Верховний Суд від 11 червня 2021 року у справі № 2-6236/11, судове рішення вважається врученим, зокрема, у день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про закінчення строку зберігання поштового відправлення.
Як вбачається з матеріалів справи, на конверті, повернутому до суду першої інстанції, міститься відмітка «за закінченням терміну зберігання». При цьому у поданій апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 зазначає ту саму адресу листування, на яку суд першої інстанції надсилав йому процесуальні документи.
За таких обставин слід вважати, що відповідач був належним чином повідомлений судом першої інстанції про відкриття провадження у справі та призначення її до розгляду шляхом надсилання відповідної ухвали разом із копією позовної заяви та доданими до неї документами за його належною адресою.
Крім того, у прохальній частині апеляційної скарги відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та направити справу на новий розгляд із викликом сторін. Водночас такі вимоги не узгоджуються з межами повноважень апеляційного суду, визначеними статтею 374 ЦПК України, а відтак не підлягають задоволенню.
За таких обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування чи зміни, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.
Відповідно до положень пункту 2 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).
На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	Ю. Б. Войтко  	
  	І. М. Стадник