Справа №303/6869/25
2/303/2563/25
ряд. стат. звіту - 69

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2026 року           м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в особі головуючого-судді    Мирошниченко Ю.М.
при секретарі      Лукач К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Мукачево цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку в праві спільної сумісної власності,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку в праві спільної сумісної власності.
Позов мотивований тим, що з 24.09.2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.02.2024 року. Під час шлюбу сторони, за спільні кошти подружжя, придбали будинковолодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу постало питання розподілу майна, яке в добровільному порядку вирішити не вдалося, у зв`язку з чим позивачка звернулася до суду із даним позовом.
Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, її представник ОСОБА_3 продав до суду заяву про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує щодо їх задоволення. 
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволененя з наступних підстав.
У відповідності до п.1 ч.2 ст.49 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимоги), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. 
Відповідно до ч.1 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач – визнати позов на будь-якій стадій провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 12.08.2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 придбали будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Також у даному договорі зазначено, що будинок розташований земельній ділянці площею 0,0732 га, кадастровий номер 2122785800:10:101:007 в АДРЕСА_1 .
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №402983466 від 08.11.20234 року житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.02.2024 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 який зареєстровано 24.09.2011 року було розірвано. 
Вирішуючи по суті даний спір, суд виходить з того, що основними засадами (принципами) цивільного законодавства, зокрема є: верховенство права, змагальність сторін, диспозитивність, розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами (ч.3 ст.2 ЦПК України).
Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно ст.163 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
У відповідності до абзацу 1 п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. №11 сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Зі змісту п.п. 23, 24 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України, вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Також п.30 цієї ж Постанови, передбачено рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України.
При цьому, суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.
При цьому, суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.
Таким чином, враховуючи що будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя позивачем чи відповідачем не надано, визнання відповідачем позову, та те, що таке визнання не порушує прав та інтересів інших осіб, не суперечить закону, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позову.
Крім того, враховуючи принцип правової визначеності та з метою недопущення подвоєння позовів, суд також вважає за необхідне визначити долю решти нерухомого майна, визнавши за відповідачем ОСОБА_2 право власності на іншу частину будинку та земельної ділянки.
На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст. 179-181, 273 СК України, ст. ст. 12, 13, 19, 49, 76-83, 141, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на (одну другу) частину будинковолодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на (одну другу) частину земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0.0732 га, кадастровий номер: 2122785800:10:101:0077, з цільовим призначенням – будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спору. 
Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності на (одну другу) частину будинковолодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності на (одну другу) частину земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0.0732 га, кадастровий номер: 2122785800:10:101:0077, з цільовим призначенням – будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спору. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 - 2816 (дві тисячі вісімсот шістнадцять) гривень 50 копійок сплаченого судового збору. 
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Закарпатського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_1 . 
Повний текст рішення складено 17.03.2026 року.

Головуючий          Юрій Мирошниченко