Справа № 159/8926/25 	Головуючий у 1 інстанції: Смалюх Р. Я. 	
Провадження № 22-ц/802/504/26  	  Доповідач: Данилюк  В. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Данилюк В. А.,
суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

розглянувши в місті Луцьку в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 09 лютого 2026 року,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 . в якому просить стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 5000 грн щомісячно і продовжуючи до досягнення сином повноліття.
В обґрунтування заявлених вимог позивачка вказує, що з відповідачем у справі перебувала в шлюбі з 14.07.2015. Від шлюбу у подружжя народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Неповнолітній син проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні. Відповідач в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання сина не надає.
З посиланням на положення статей 15, 181, 182, 184 Сімейного кодексу України (далі – СК України) позивач просить стягувати з відповідача аліменти на утримання малолітнього ОСОБА_4 ..
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 09 лютого 2026 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволено частково.
Вирішено стягувати з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти утримання малолітнього сина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 3512,00 грн щомісячно, з урахуванням індексації відповідно до закону, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10 грудня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття.
Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць звернуто до негайного виконання.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду частково, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що суд неповно з`ясував обставини справи та порушив норми процесуального права, що призвело до того, що суд необґрунтовано ухвалив стягувати аліменти з дня звернення до суду з позовом, а також зробив висновки, які не відповідають дійсним обставинам справи, зокрема, що відповідач добровільно не сплачує аліменти, просить рішення скасувати в частині стягнення аліментів з дати – 10 грудня 2025 року, у частині розміру аліментів, визначеного судом, погоджується з висновками суду.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу. 
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Судом та матеріалами справи встановлено, що копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 доводиться та обставина, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 зареєстрований 14.07.2015, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ковелю реєстраційної служби Ковельського МРУЮ зроблено актовий запис № 281. Після реєстрації шлюбу подружжю присвоєно прізвище « ОСОБА_6 ».
З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 12.09.2017 вбачається, що ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьками якого зазначені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
З отриманої судом відповіді № 2259631 від 21.01.2026 з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про джерела та суми доходів, слідує, що ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) працює в ДУ «Ковельська виховна колонія» та його дохід з 1 кварталу 2025 року по 4 квартал 2025 року становить 209665,81 грн.
Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
У статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Отже, обов`язок із забезпечення належного рівня життя дітей покладений в рівній мірі як на батька, так і на матір.
Таким чином, аліменти є важливим механізмом, який гарантує виконання батьками свого обов`язку забезпечувати дитину всім необхідним для її добробуту: соціальними благами, якісним харчуванням, житлом, розвагами, захистом та піклуванням. Правовий зв`язок між батьками та дитиною базується на її походженні й не залежить від наявності чи відсутності шлюбу між батьками. Тому обов`язок утримувати дитину зберігається незалежно від сімейного стану батьків, чи перебувають вони у шлюбі між собою, чи шлюб розірваний, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини, є правомірною.
Під час визначення розміру аліментів суд враховує обставини, передбачені статті 182 СК України, а саме: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду.
У частині розміру аліментів, присуджених судом, рішення суду не оскаржується, а тому за принципом диспозитивності апеляційний суд не робить будь – яких висновків з цього приводу.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що сторони в добровільному порядку не домовились про участь батька в утриманні малолітнього сина. Будь – яких доказів щодо існування домовленостей між сторонами щодо утримання сина відповідачем не надано, а тому доводи апелянта про невідповідність висновків суду щодо ненадання ним матеріальної допомоги на утримання дитини не заслуговують на увагу.
Статтею 191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Враховуючи, що позовна заява була подана ОСОБА_1 10 грудня 2025 року, суд першої інстанції ухвалив стягувати аліменти з цієї дати відповідно до вимог ст. 191 СК України.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач також надає добровільно матеріальну допомогу по утриманню сина, не є підставою для визначення іншої дати, з якої присуджуються аліменти, оскільки добровільна допомога відповідача не замінює обов`язок сплати аліментів, а визначення іншої дати, ніж дата звернення до суду з позовом, суперечило б вимогам закону.
Окрім того, слід зауважити, що добровільна сплата аліментів закріплюється відповідним договором між батьками. У цьому договорі вони можуть визначити розмір аліментів, строки виплати аліментів та інші необхідні їм умови, які не порушуватимуть права дитини. Головною і найважливішою умовою, яка забезпечує можливість добровільної сплати аліментів, є засвідчення цього договору нотаріусом ( ст. 189 СК України). Такий договір між сторонами у матеріалах справи відсутній.
Зважаючи на вищенаведене, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про часткове задоволення позову є законним та обґрунтованим. 
Висновки суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка. Суд правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду, фактично зводяться до переоцінки доказів, а також власного тлумачення правових норм. 
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про законність та обґрунтованість ухваленого у цій справі рішення та відсутність підстав для його скасування.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 09 лютого 2026 року у цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий-суддя

Судді: