ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

20 березня 2026 року 
м. Київ

справа № 750/8645/23
провадження № 61-6050св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., 

учасники справи: 
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Селянська інноваційна холдингова компанія «Сінком-Холдінг», 
відповідач -  ОСОБА_1 , 
треті особи: Міністерство юстиції України, Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Сінком-Чернігів», 

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 вересня 2023 року в складі судді Рахманкулової І. П. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 19 березня 2024 року в складі колегії суддів Мамонової О. Є., Онищенко О. І., Шитченко Н. В., 

ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 

У червні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Селянська інноваційна холдингова компанія «Сінком-Холдінг» (далі - ТОВ «СІХК 
«Сінком-Холдінг») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Міністерство юстиції України, Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Сінком-Чернігів» (далі - ТОВ «ВКФ «Сінком-Чернігів»), про усунення перешкод у користуванні приміщенням шляхом виселення ОСОБА_1 з офісу № АДРЕСА_1, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що у приміщенні офісу № АДРЕСА_1, розташованого у цій будівлі, власником якої є ТОВ «СІХК «Сінком-Холдінг», знаходиться майно відповідача ОСОБА_1 , який у минулому користувався спірним приміщенням на підставі договору суборенди, укладеним між  ОСОБА_1 та ТОВ «ВКФ «Сінком-Чернігів» (орендар будівлі, в якій знаходиться спірне приміщення). 

Договір оренди будівлі, в якій знаходиться спірне приміщення, укладений між позивачем та ТОВ «ВКФ «Сінком-Чернігів», розірвано за взаємною згодою сторін. Позивач зазначав, що безпосередньо між ним та відповідачем ніколи не існувало та станом на момент подання позову не існує договірних відносин щодо права користування спірним приміщенням, тому відповідач це приміщення займає без достатніх правових підстав.

Оскільки досягти домовленості щодо звільнення спірного приміщення не вдалося, позивач просив усунути йому перешкоди у користуванні приміщенням офісу АДРЕСА_1 , шляхом виселення з нього ОСОБА_1 , який здійснював у ньому діяльність як приватний нотаріус на підставі договору від 01 травня 2020 року № 32 з кінцевим строком його дії до 30 квітня 2023 року.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Деснянський районний суд м. Чернігова рішенням від 27 вересня 2023 року, яке залишене без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 19 березня 2024 року, позов задовольнив.

Усунув ТОВ «СІХК «Сінком-Холдінг» перешкоди в користуванні приміщенням офісу № АДРЕСА_1 шляхом виселення з нього ОСОБА_1 , який здійснював у ньому діяльність як приватний нотаріус на підставі договору від 01 травня 2020 року № 32 з кінцевим строком його дії до 30 квітня 2023 року.

Стягнув із ОСОБА_1 на користь ТОВ «СІХК «Сінком-Холдінг» 2 684, 00 грн судового збору та 8 000, 00 грн витрат на правничу допомогу.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, керувався тим, що позивач є власником спірного нежитлового приміщення, строк договору оренди цього приміщення закінчився. Власник приміщення не має доступу до нього через наявність замка, що встановлений відповідачем, який вчиняє власнику майна перешкоди у здійсненні права власності. Власник спірного приміщення повідомив відповідача про необхідність звільнення приміщення у зв`язку із закінченням дії основного договору оренди, небажання передавати майно в оренду та відсутність договірних відносин між позивачем та відповідачем. Договірні відносини щодо користування спірним нежитловим приміщенням припинені за закінченням строку, що не суперечить вимогам статті 795 ЦК України, а дія договору суборенди поза межами договору оренди суперечить правовій природі договору суборенди, а дія договору суборенди поза межами договору оренди суперечить правовій природі договору суборенди.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи особи, яка її подала 

22 квітня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся 
до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 вересня 2023 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 19 березня 2024 року у цій справі, в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 вересня 2023 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 19 березня 2024 року і ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник у касаційній скарзі посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду). Заявник зазначає, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19 (провадження № 12-18гс20). 

Заявник указує, що ТОВ «ВКФ «Сінком-Чернігів», яке уклало з ним договір суборенди з 31 грудня 2022 року до 31 січня 2023 року, тобто протягом одного місяця з дня закінчення строку договору, не надало своїх заперечень щодо користування приміщенням № АДРЕСА_1, письмово не надсилало у цей період рекомендованої поштової кореспонденції із запереченням щодо користування приміщенням, тому в силу статті 764 ЦК України строк договору найму у зв`язку з відсутністю заперечень наймодавця протягом одного місяця є поновленим на строк, який був раніше встановлений цим договором.
Вважає безпідставним висновок судів про те, що договірні відносини щодо користування цим спірним нежитловим приміщенням припинені за закінченням строку, оскільки за приписами статті 795 ЦК України договір оренди (суборенди) приміщень припиняється з моменту повернення наймачем предмету договору найма, що оформлюється підписанням акта приймання-передавання приміщення.

Звертає увагу, що задовольняючи позов, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог і вирішив питання про припинення договору суборенди на вимогу власника майна, який у позові не ставив питання про припинення договірних відносин між відповідачем та ТОВ «ВКФ «Сінком-Чернігів», а вказував лише на відсутність у відповідача правових підстав для користування приміщенням.

Інші учасники справи не скористалися правом подання відзиву на касаційну скаргу.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 30 липня 2024 року у складі колегії суддів Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. поновив строк на касаційне оскарження, відкрив касаційне провадження у цій справі, витребував справу із суду першої інстанції. 

Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

У серпні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 березня 2026 року визначено колегію суддів для розгляду справи № 750/8645/23 у такому складі: Сердюк В. В. (суддя-доповідач), судді, які входять до складу колегії: Осіян О. М., Сакара Н. Ю.

Фактичні обставини справи, встановлені судами 

Суди встановили, що ТОВ «СІХК «Сінком-Холдінг» є власником нежитлової будівлі на АДРЕСА_1 загальною площею 5 038,7 кв. м на підставі договору купівлі-продажу державного майна від 29 травня 1997 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Чернігівської державної нотаріальної контори Кезлею В. І., реєстраційний № 1-1409.

30 листопада 2021 року між ТОВ «СІХК «Сінком-Холдінг» (орендодавець) та ТОВ «ВКФ «Сінком-Чернігів» (орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення № 1, за яким орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування нежитлове п`ятиповерхове приміщення площею 4 998 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; приміщення передається в оренду з метою використання його як офісного центру та здійснення підприємницької діяльності відповідно до статуту орендаря.

Орендар має право здавати в суборенду в повному обсязі чи частинами орендоване приміщення за письмовою згодою орендодавця (пункт 4.2.2 договору).

Відповідно до пунктів 7.1, 7.2 цей договір укладено строком на 2 роки 11 місяців 
та діє з 01 грудня 2021 року до 31 жовтня 2024 року включно. Зміни та доповнення 
або розірвання цього договору допускаються за взаємною згодою сторін. Зміни 
та доповнення, що пропонується внести, розглядаються протягом одного місяця 
з дати їх подання до розгляду іншою стороною. Пунктом 8.3 передбачено, що цей договір може бути розірваний достроково за взаємною згодою сторін.

За актом приймання-передавання орендованого приміщення від 01 грудня 
2021 року ТОВ «СІХК «Сінком-Холдінг» передав, а ТОВ «ВКФ «Сінком-Чернігів» прийняв у строкове оплатне користування приміщення загальною площею 4 998 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до договору оренди нежитлового приміщення від 30 листопада 2021 року № 1 у належному технічному стані придатному для використання за цільовим призначенням.

30 січня 2023 року ТОВ «СІХК «Сінком-Холдінг» (орендодавець) та ТОВ «ВКФ «Сінком-Чернігів» (орендар) уклали додаткову угоду до договору оренди нежитлового приміщення від 30 листопада 2021 року № 1 та: на підставі пункту 8.3 договору сторони дійшли згоди достроково розірвати договір оренди нежитлового приміщення від 30 листопада 2021 року № 1 з 31 січня 2023 року; сторони домовилися, що орендар зобов`язується повідомити всіх наявних суборендарів про дострокове розірвання договору оренди нежитлового приміщення від 30 листопада 2021 року № 1 та відповідно розірвати з ними договори суборенди приміщень у строк до 31 січня 2023 року.

31 січня 2023 року ТОВ «СІХК «Сінком-Холдінг» (орендодавець) та ТОВ «ВКФ «Сінком-Чернігів» (орендар) склали акт приймання-передавання (повернення) приміщення, відповідно до якого орендар передав (повернув) зі строкового оплатного користування, а орендодавець прийняв приміщення загальною площею 4 998 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та перебували у строковому оплатному користуванні орендаря відповідно до договору оренди нежитлового приміщення від 30 листопада 2021 року № 1.

01 травня 2020 року ТОВ «ВКФ «Сінком-Чернігів» (орендар) та приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області (далі - приватний нотаріус) ОСОБА_1. (суборендар) уклали договір № 32 суборенди нежитлового приміщення, відповідно до якого орендар передав, а суборендар прийняв у тимчасове, оплатне користування об`єкт оренди - кімнату АДРЕСА_1, площею 29 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1, для офісу. У договорі зазначено, що об`єкт оренди знаходиться у володінні та користуванні орендаря на підставі договору від 29 лютого 2016 року № 1, укладеного між ТОВ «СІХК «Сінком-Холдінг» та ТОВ «ВКФ «Сінком-Чернігів».

Згідно із пунктами 4.1, 4.2 договору від 01 травня 2020 року № 32 строк оренди складає 2 роки з моменту набрання чинності цим договором. Якщо суборендар продовжує користуватися майном після закінчення строку договору оренди, то за відсутності заперечень орендаря впродовж одного місяця з дня закінчення строку дії договору договір вважається пролонгованим до 30 квітня 2022 року. Цей договір набуває чинності з 01 травня 2020 року і діє до 30 квітня 2021 року включно. 

Після закінчення строку дії договору суборендар зобов`язаний звільнити орендоване приміщення і передати його орендареві за актом приймання-передавання. У момент підписання акта приймання-передавання суборендар передає орендареві ключі від орендованого приміщення (пункти 8.1, 8.2 договору).

За актом здачі-приймання приміщення до договору від 01 травня 2020 року № 32 приватний нотаріус ОСОБА_1. прийняв, а ТОВ «ВКФ «Сінком-Чернігів» здав приміщення кім. АДРЕСА_1.

30 квітня 2022 року ТОВ «ВКФ «Сінком-Чернігів» та приватний нотаріус ОСОБА_1. уклали угоду про зміну договору суборенди від 01 травня 
2020 року № 32, за якою дійшли згоди про внесення змін до пункту 4.2 договору суборенди № 32 від 01 травня 2020 року, виклавши його в такій редакції: 
«Цей договір набуває чинності з 01 травня 2022 року і діє до 30 квітня 2023 року включно».

04 квітня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до позивача з листом щодо оренди приміщення, де зазначив, що він орендує кабінет № АДРЕСА_1 за адресою: АДРЕСА_1 з 2006 року у ТОВ «ВКФ «Сінком-Чернігів». Натепер діє укладений з останнім договір оренди від 01 травня 2020 року № 32 та угода про зміну договору оренди від 01 травня 2020 року № 32 цього приміщення. Констатував, що приміщення наразі використовувати неможливо, оскільки в ньому з початком воєнних дій відсутня подача електроенергії. Просив повідомити, коли буде відновлено подачу електроенергії та будуть підписані договір оренди й акт приймання-передавання приміщення оренди в належному стані.

12 квітня 2023 року позивач надав відповідь на лист приватного нотаріуса 
ОСОБА_1., де повідомив, що ТОВ «СІХК «Сінком-Холдінг» з 1997 року 
є власником нежитлової будівлі на АДРЕСА_1 , в якому розташоване вказане приміщення. На час надання відповіді між ТОВ «СІХК 
«Сінком-Холдінг» та ОСОБА_1 немає будь-яких договірних відносин щодо оплатного користування приміщенням (кімната № АДРЕСА_1) за вказаною адресою. Повідомив, що товариство взагалі не має наміру здавати в оренду вказане приміщення, оскільки має на меті виконати його капітальний ремонт. Враховуючи викладене, просив звільнити приміщення від речей у строк до 30 квітня 2023 року. 

01 травня 2023 року позивач повторно направив приватному нотаріусу ОСОБА_1. листа з проханням звільнити приміщення (кімната № АДРЕСА_1) 
за адресою: АДРЕСА_1 , від його речей до 10 травня 2023 року. Повідомив, що в іншому випадку буде змушений звернутися до суду з вимогою 
про примусове виселення відповідача з безпідставно займаного ним приміщення 
з покладенням на нього всіх судових витрат.

05 червня 2023 року працівники ТОВ «СІХК «Сінком-Холдінг» склали акт знаходження чужого майна в приміщенні власника, яким установлено, що станом на 05 червня 2023 року в офісі № АДРЕСА_1, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 29 кв. м, знаходиться майно приватного нотаріуса ОСОБА_1. без будь-яких на те правових підстав.

У матеріалах справи містяться пояснення Міністерства юстиції України від 11 липня 2023 року, в яких зазначено, що для здійснення приватної нотаріальної діяльності ОСОБА_1 використовував приміщення за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору оренди нежитлового приміщення № 32, укладеного 01 травня 2020 року між ТОВ «ВКФ «Сінком-Чернігів» та приватним нотаріусом Пантелеєнком С. О. Договір набрав чинності 01 травня 2020 року та діяв до 30 квітня 2022 року. 30 квітня 2022 року ТОВ «ВКФ «Сінком-Чернігів» та приватний нотаріус ОСОБА_1. уклали угоду про зміну договору оренди від 01 травня 2020 року № 32, якою продовжили строк оренди до 30 квітня 2023 року.
У зв`язку із відсутністю правових підстав для розміщення робочого місця приватного нотаріуса ОСОБА_1. діяльність нотаріуса була тимчасово зупинена відповідно до наказу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 17 травня 2023 року № 458/8 «Про тимчасове зупинення приватної нотаріальної діяльності ОСОБА_1 ». 

26 червня 2023 року приватним нотаріусом ОСОБА_1. до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції подано заяву про припинення ним своєї приватної нотаріальної діяльності з 29 червня 2023 року. Наказом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 29 червня 2023 року № 387/7 припинено нотаріальну діяльність приватного нотаріуса ОСОБА_1. з 29 червня 2023 року. 

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та врахувавши позиції усіх учасників справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам процесуального закону оскаржені судові рішення відповідають з огляду на таке. 

Статті 15, 16 ЦК України передбачають, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 319 ЦК України врегульовані питання здійснення права власності, згідно 
з частинами першою, другою, сьомої якої власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити 
до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк (частина перша статті 759 ЦК України). Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ) (частина перша статті 760 ЦК України).

Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму (стаття 761 ЦК України). Частиною першою статті 763 ЦК України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.
Якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором (стаття 764 ЦК України).

Відповідно до статті 774 ЦК України передання наймачем речі у володіння 
та користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. Строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму. До договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

Згідно зі статтею 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено 
в договорі; якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати 
за користування річчю за час прострочення.

Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі (частина перша статті 793 ЦК України).

За положеннями статті 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

У справі встановлено, що ТОВ «СІХК «Сінком-Холдінг» є власником нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

30 листопада 2021 року між ТОВ «СІХК «Сінком-Холдінг» (позивачем) 
та ТОВ «ВКФ «Сінком-Чернігів» (третьою особою) укладено договір оренди нежитлового приміщення № 1, відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування нежитлове п`ятиповерхове приміщення площею 4 998 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, з правом передачі в суборенду в повному обсязі чи частинами орендованого приміщення за письмовою згодою орендодавця.

Договір суборенди № 32 спірної кімнати АДРЕСА_1, площею 29 кв. м, за адресою: 
АДРЕСА_1, укладено 01 травня 2020 року між ТОВ «ВКФ «Сінком-Чернігів» (третьою особою) та відповідачем, в якому зазначено, що спірне приміщення знаходиться у володінні та користуванні орендаря ТОВ «ВКФ «Сінком-Чернігів» на підставі договору від 29 лютого 2016 року № 1, укладеного між ТОВ «СІХК «Сінком-Холдінг» та ТОВ «ВКФ «Сінком-Чернігів». 

Однак, указаного договору від 29 лютого 2016 року матеріали справи не містять та сторонами не надано.

З аналізу норм статей 761, 774 ЦК України випливає, що договір суборенди (піднайму) є похідним від договору оренди (найму) і може зберігати свою чинність виключно протягом строку дії договору оренди (найму). У разі втрати чинності договору оренди, припиняються права наймача на орендоване майно, зокрема право передання його в суборенду. А тому договір суборенди припиняється одночасно з припиненням договору оренди, незалежно від підстав його припинення (постанови Верховного Суду від 16 серпня 2022 року у справі № 910/13397/21, від 20 листопада 2024 року у справі № 922/509/24).

Суди у цій справі на підставі наданих учасниками доказів установили, що між ТОВ «СІХК «Сінком-Холдінг» (орендодавець) та ТОВ «ВКФ «Сінком-Чернігів» (орендар) склалися відносини оренди, зокрема щодо спірного приміщення, на підставі договору оренди від 30 листопада 2021 року. Цей договір мав діяти до 31 жовтня 2024 року включно (пункт 7.1, 7.2), однак його сторони у передбаченому договором порядку (пункт 8. 3) змінили строк його дії - до 31 січня 2023 року.

При цьому відповідно до внесених змін орендар був зобов`язаний повідомити всіх суборендарів про відповідні зміни і розірвати з ними договори суборенди у строк до 31 січня 2023 року. 

31 січня 2023 року предмет оренди (разом зі спірним приміщенням) повернуто орендодавцю (власнику). 

Дія договору суборенди поза межами договору оренди суперечить правовій природі договору суборенди.

Також суди у цій справі установили, що укладений між орендодавцем та суборендарем договір суборенди діяв (з урахуванням пролонгації) до 30 квітня 2023 року. Листом від 12 квітня 2023 року власник приміщення повідомив суборендаря (відповідача) про необхідність звільнити приміщення від речей останнього до 30 квітня 2023 року. 01 травня 2023 року власник приміщення повторно повідомив суборендаря (відповідача) про необхідність звільнити приміщення від речей останнього до 10 травня 2023 року. Вимоги власника спірного приміщення суборендарем (відповідачем) не виконані. 

Отже, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, врахувавши правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21), дійшов обґрунтованого висновку, що порушене право позивача як власника підлягає захисту в обраний ним спосіб, а саме шляхом виселення відповідача.

За таких обставин, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суди обґрунтовано виснували про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «СІХК «Сінком-Холдінг».

З таким висновком судів попередніх інстанцій колегія суддів погоджується. 

Вимогами частини першої статті 400 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає у касаційному порядку судові рішення виключно в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Доводи касаційної скарги заявника щодо правомірності користування ним спірним приміщенням спростовуються дослідженими судами належними та допустимими доказами, які містяться в матеріалах справи, згідно з якими позивач як власник спірного приміщення неодноразово повідомляв відповідача про припинення договірних відносин з основним орендарем будівлі, в якій розташоване спірне приміщення, небажання здавати приміщення надалі в оренду і необхідність звільнення спірного приміщення від речей відповідача. При цьому відповідач продовжував займати спірне приміщення за відсутності законних підстав, що установлено судами та не спростовано відповідачем, протиправно створюючи ТОВ «СІХК «Сінком-Холдінг» перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому на праві власності майном. 

Доводи касаційної скарги про те, що заявник продовжив користування спірним приміщенням, що, на його думку, є підставою для пролонгації договору суборенди спростовуються матеріалами справи, а саме наданими доказами листування відповідача з позивачем та змістом поданих у цій справі процесуальних документів (відзив на позов, апеляційна скарга), у яких відповідач пояснював, що фактично не використовує спірне приміщення через відсутність у ньому електроенергії. 

Щодо доводів про неврахування судами висновків Верховного Суду

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зазначаючи, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19 (провадження № 12-18гс20).

Постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19 (провадження № 12-18гс20) ухвалена за результатами розгляду спору щодо оренди державного та комунального майна, тобто правовідносини у вказаній справі регулюються спеціальним Законом України «Про оренду державного та комунального майна». Натомість у справі, яка переглядається, не вирішується питання припинення/продовження договору щодо користування нерухомим майном державної чи комунальної власності. 

Викладені заявником у касаційній скарзі доводи аналогічні доводам його апеляційної скарги та були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, які ґрунтуються на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в
оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

Наявність у заявника іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих оскаржуваних судових рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника. 

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Колегією суддів враховано усталену практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

ЄСПЛ зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. 

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України», рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав для скасування оскаржених судових рішень. 

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.
Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки у задоволенні касаційної скарги, на думку колегії суддів, слід відмовити, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 

УХВАЛИВ: 

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 вересня 2023 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 19 березня 2024 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді	В. В. Сердюк 	
		
	О. М. Осіян  	
		
	Н. Ю. Сакара