ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 635/9051/23

провадження № 61-1191св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Головний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ, товариство з обмеженою відповідальністю «Гелексі Фінанс»;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Пасашкової Оксани Валеріївни на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівців від 29 липня 2025 року у складі судді Смотрицького В. Г. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 23 грудня 2025 рокуу складі колегії суддів: Перепелюк І. Б., Кулянди М. І., Одинака О. О.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та в процесі розгляду справи збільшив позовні вимоги до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Головний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ, товариство з обмеженою відповідальністю «Гелексі Фінанс» (далі - ТОВ «Гелексі Фінанс»), про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, повернення сторін в первісний стан шляхом скасування свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та поновлення реєстрації транспортного засобу.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 12 серпня 2021 року між ним та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. Вони разом проживали у будинку позивача за адресою: АДРЕСА_1 , а після початку повномасштабної війни 28 лютого 2022 року виїхали до смт. Ясіня Рахівського району Закарпатської області.

На початку квітня 2022 року позивач та ОСОБА_2 переїхали до м. Чернівці та стали на облік як внутрішньо переміщені особи за адресою: АДРЕСА_2 , де проживали до вересня 2022 року. Відносини між ними були чудові, довірчі, вони ввели спільне господарство, сварок не було, до них приїжджала матір відповідачки.

У власності позивача перебував автомобіль «Nissan Leaf» 2018 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , який він придбав ще до шлюбу з відповідачкою. У серпні 2022 року цей автомобіль був доставлений до м. Чернівці.

ОСОБА_2 мала посвідчення водія, але вона боялася керувати автомобілем та робила це погано, тому позивач тренував її керувати транспортним засобом. У той час, позивач користувався одразу двома автомобілями «Nissan Leaf» та «Honda», які йому належали. Відповідачка попросила переоформити автомобіль «Nissan Leaf» на неї та повідомила, що вона вагітна, у разі перереєстрації автомобіля з позивача на неї, вона залишить дитину.

Позивач не мав наміру продавати автомобіль «Nissan Leaf», але дуже хотів дитину та був готовий виконати для цього усі прохання відповідачки, тому всупереч власного бажання, погодився на перереєстрацію спірного транспортного засобу.

14 жовтня 2022 року за договором купівлі-продажу 7341/2022/3457591 позивач перереєстрував транспортний засіб «Nissan Leaf» на відповідачку. В цьому договорі вказано вартість автомобіля «Nissan Leaf» 921 863 грн, яка не відповідає реальній вартості та є явно завищеною. Крім того, зазначений автомобіль не вибував із володіння та користування позивача, до червня 2023 року він керував ним та коштів від продажу не отримував.

Згодом відповідачка повідомила позивачу, що вагітність перервалася, а в червні 2023 року відповідачка поїхала до м. Харкова, після чого у них почались сварки.

Через декілька днів відповідачка повернулася до м. Чернівців та прийняла рішення розірвати шлюб з позивачем та пішла від нього.

01 листопада 2023 року позивач дізнався, що за договором купівлі-продажу від 12 вересня 2023 року без його згоди спірний автомобіль було перереєстровано з відповідачки на ОСОБА_3 .

Враховуючи викладене,  ОСОБА_1 просив: 
- визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу «Nissan Leaf», 2018 року випуску, укладений 14 жовтня 2022 року між ним та ОСОБА_2 ;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу «Nissan Leaf», 2018 року випуску, укладений 12 вересня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;
- повернути сторони в первісний стан шляхом скасування свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу «Nissan Leaf», 2018 року випуску за ОСОБА_3 та поновити реєстрацію транспортного засобу за позивачем.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівців від 29 липня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Гелексі Фінанс» судові витрати на правничу допомогу в розмірі 5 000 грн. У задоволенні іншої частини вимог про стягнення правничої допомоги відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на положення статей 387, 388 Цивільному кодексу України (далі - ЦК України) та виходив з того, що стороною позивача обрано неправильний спосіб захисту.

Враховуючи характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих ТОВ «Гелексі Фінанс» послуг, оцінюючи співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю проведених засідань та тривалістю розгляду справи, з огляду на визначені практикою Європейського суду з прав людини критерії, та виходячи із засад розумності та справедливості, суд вважав, що заявлена третьою особою сума понесених витрат на правничу допомогу в розмірі 27 520 грн є надмірною та неспівмірною зі складністю справи.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, пов`язану з розглядом справи, який підлягає відшкодуванню третій особі, підлягає зменшенню та відшкодуванню у розмірі 5 000 грн, що відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Короткий зміст постанови апеляційного суду 

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 23 грудня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Змінено мотивувальну частину рішення Шевченківського районного суду міста Чернівців від 29 липня 2025 року, викладено її в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що районний суд правильно відмовив у задоволенні позову, однак навів помилкові мотиви для такої відмови, оскільки можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

14 жовтня 2022 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу автомобіля «Nissan Leaf», реєстраційний номер НОМЕР_2 , в якому сторони обумовили всі істотні умови договору, зокрема в пункті 2 договору передбачено перехід права власності на автомобіль до покупця з моменту підписання договору, а також в пункті 3 визначили оплату та розрахунки за договором. Договір належним чином оформлений та підписаний сторонами. Застережень договір не містить. Підписання цього договору свідчить про те, що розрахунки здійснені повністю та претензій до покупця щодо оплати з боку продавця немає. Цих обставин позивачем не спростовано.

Апеляційним судом не встановлено обставин, які б підтверджували фіктивність правочину, що волевиявлення сторін правочину не було спрямовано на припинення права власності у попереднього власника автомобіля та виникнення такого права у нового власника. Після укладення зазначеного договору відповідач користувалася спірним автомобілем, отже, правочин було виконано та передано автомобіль новому власнику. Оскільки на виконання правочину було передано майно, то такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

За таких обстави апеляційний суд дійшов висновку про недоведеність позивачем порушення його прав при укладенні договору купівлі-продажу транспортного засобу від 14 жовтня 2022 року та підстав для визнання цього договору недійсним.

Звертаючись із вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля від 12 вересня 2023 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , позивач посилався на те, що автомобіль був відчужений без його згоди. Однак, належних та допустимих доказів того, що на час укладення цього договору покупець ОСОБА_3 діяв недобросовісно, зокрема знав і не міг не знати про те, що автомобіль належить на праві спільної сумісної власності подружжю, що позивач не давав відповідачу згоди на укладення цього договору, позивачем не надано, а судом не встановлено. Тому немає підстав для визнання недійсним зазначеного договору купівлі-продажу.

Щодо вимоги позивача про поновлення реєстрації транспортного засобу, то апеляційний суд послався на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13, та виходив з того, що пред`явлення власником майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права та не є належним способом захисту прав одного з подружжя. 

Короткий зміст вимог касаційної скарги

20 січня 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Пасашкова О. В. подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівців від 29 липня 2025 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 23 грудня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 3 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що суди не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, у постановах Верховного Суду від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц, від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц, від 28 лютого 2018 року у справі № 909/330/16, від 01 листопада 2018 року у справі № 910/18436/16, від 13 березня 2019 року у справі № 757/12646/16, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 27 квітня 2020 року у справі № 362/5764/17, від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19, від 21 липня 2021 року у справі № 697/904/17, від 16 серпня 2022 року у справі № 754/2738/20, у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197ц14, а також - суди необґрунтовано відхилили клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 лютого 2026 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Шевченківського районного суду міста Чернівців.

04 березня 2026 року справа № 635/9051/23 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 березня 2026 року клопотання  ОСОБА_1 про зупинення виконання рішення Шевченківського районного суду міста Чернівців від 29 липня 2025 року задоволено частково. Зупинено, до закінчення перегляду в касаційному порядку, виконання рішення Шевченківського районного суду міста Чернівців від 29 липня 2025 року в цій справі в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Гелексі Фінанс» судових витрат на правничу допомогу в розмірі 5 000 грн. Відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1  про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № НОМЕР_3.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2026 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Пасашкової О. В. мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не дали належної оцінки доводам позивача про те, що він не мав наміру продавати автомобіль «Nissan Leaf», але дуже хотів дитину та був готовий виконати для цього усі прохання відповідачки, тому всупереч власного бажання, погодився на перереєстрацію спірного автомобіля. Вартість автомобіля, вказана в договорі купівлі-продажу від 14 жовтня 2022 року не відповідає дійсності та є явно завищеною. Крім того, фактично автомобіль із володіння та користування позивача не вибув, позивач до червня 2023 року керував автомобілем, а також не отримав гроші від продажу цього автомобіля.

Разом з позовом до суду було подано клопотання про виклик свідків, які підтверджують доводи позивача в повному обсязі, а саме: ОСОБА_4 ; ОСОБА_5 ; ОСОБА_6 ; ОСОБА_7 ; ОСОБА_8 ; ОСОБА_9 ; ОСОБА_10 ; ОСОБА_11 , яке суд задовольнив в повному обсязі, однак свідки ОСОБА_5 ,  ОСОБА_8 та ОСОБА_7 в судове засідання, призначене на 17 червня 2025 року о 14 год. 30 хв. не з`явилися, а суд не з`ясував причину неявки цих свідків та не поставив на обговорення питання про можливість виклику їх у наступне судове засідання, а також не повернувся до цього питання до винесення рішення.

У судовому засіданні 25 червня 2025 року ОСОБА_1 подав клопотання про долучення до матеріалів справи: копії квитанцій ПриватБанку про переказ коштів від ОСОБА_11 (матері позивача) на користь ОСОБА_2 ; витяг з протоколу від 15 квітня 2024 року про порушення Правил дорожнього руху саме ОСОБА_2 за кермом спірного автомобіля після його продажу ОСОБА_3 та сплату штрафу; копії реєстраційного номера облікової картки платника податків ОСОБА_2 , яка вказана в OpenDataUa; копії свідотства про шлюб між сторонами; копії договору купівлі-продажу від 12 вересня 2023 року; копії договору застави від 13 лютого 2024 року; копії ухвали суду від 05 жовтня 2023 року; схеми місця ДТП зі спірним автомобілем, який перебував в ДТП та отримав значні пошкодження; постанови у справі № 643/8999/21 по ДТП; фотографії автомобіля після ДТП, однак суд необґрунтовано відмовив в задоволенні цього клопотання, що вказує про неповноту судового розгляду та упередженість.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У лютому 2026 року представник ТОВ «Гелексі Фінанс» - адвокат Дударенко А. М. подала до Верховного Суду через підсистему Електронний Суд відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, зазначивши про їх законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

12 серпня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб (т.1 а.с. 17). 

З квітня 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали в м. Чернівці та стали на облік як внутрішньо переміщені особи за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.20-21).

У власності ОСОБА_1 перебував автомобіль Nissan Leaf, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який він придбав ще до шлюбу з ОСОБА_2 (т.1 а.с.25-26).

14 жовтня 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір № 7341/2022/3457591 купівлі-продажу автомобіля Nissan Leaf, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Вартість продажу автомобіля у договорі вказано 921 863 грн, автомобіль зареєстровано на нового власника - ОСОБА_2 (т.1 а.с.19).

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 06 березня 2024 року у справі № 727/6711/23 позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено. Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 12 серпня 2021 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис № 3220.

12 вересня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу спірного автомобіля Nissan Leaf. Вартість продажу автомобіля у договорі вказано 300 000 грн, автомобіль зареєстровано на нового власника - ОСОБА_3 (т.2 а.с.134 зв).

13 лютого 2024 року ОСОБА_3  та ТОВ «Гелексі Фінанс» уклали договір застави транспортного засобу. Договір забезпечує виконання ОСОБА_3 зобов`язань, які виникають з договору № 13-02-2024-01 надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, укладеного між ТОВ «Гелексі Фінанс» та ОСОБА_3 13 лютого 2024 року, згідно з яким заставодавець зобов`язаний повернути на умовах договору позики заставодержателю отриману суму позики, в розмірі 150 000 грн з кінцевим терміном повернення заборгованості за договором позики до 13 лютого 2025 року, а також нараховані відсотки, штрафи, пені, комісії у розмірі і випадках, передбачених договором позики та цим договором, з врахуванням змін та доповнень до договору позики та цього договору, якщо такі будуть укладені (т.2 а.с.166-179).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, за клопотаннями сторони позивача в судових засіданнях було допитано в якості свідків  ОСОБА_4 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , які пояснили суду, що подружжя ОСОБА_1 підтримували подружні відносини до літа 2023 року та разом користувалися спірним автомобілем. Свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 також зазначили, що відповідачка ОСОБА_2 взагалі не мала коштів на придбання спірного автомобіля, позивач ніколи їм не розповідав про свій намір відчужити його і не бажав його продавати.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 411ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Пасашкової О. В. не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції в незміненій після апеляційного перегляду частині та судове рішення апеляційного суду ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Виходячи зі змісту статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (див. пункт 53 постанови Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19 лютого 2021 року у справі № 904/2979/20, постанови Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16).

Частинами першою, другою статті 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для виду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 723/405/17, провадження № 61-46674св18.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчинили будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що відповідно статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційним судом було встановлено, що в договорі купівлі-продажу автомобіля від 14 жовтня 2022 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 обумовили всі істотні умови договору, зокрема в пункті 2 договору передбачили перехід права власності на автомобіль до покупця з моменту підписання договору, а також в пункті 3 визначили оплату та розрахунки за договором. Договір належним чином оформлений та підписаний сторонами. Застережень договір не містить. Підписання цього договору свідчить про те, що розрахунки здійснені повністю та претензій до покупця щодо оплати з боку продавця немає. 

Частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 

За таких обставин, оскільки після укладення вищевказаного договору спірний автомобіль було зареєстровано на праві власності за покупцем ОСОБА_2 , тобто передбачені цим договорами правові наслідки дійсно настали, то колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду про відсутність правових підстав для визнання такого правочину недійсним з підстав фіктивності, так як під час розгляду справи стороною позивача не доведено, що спірний договір купівлі-продажу є фіктивними та укладеними без мети настання реальних наслідків.

Враховуючи, що вищевказаний договір купівлі-продажу від 14 жовтня 2022 року було укладено в період шлюбу між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , апеляційний суд правильно виходив з того, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя.

За договором купівлі-продажу від 12 вересня 2023 року ОСОБА_2 відчужила спірний автомобіль  ОСОБА_3 та в цій справі позивач просив визнати цей договір також недійсним, оскільки він не надавав згоди на його укладення.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 Сімейного кодексу України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення містить і частина третя статті 368 ЦК України.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої та другої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість (стаття 31 ЦК України).

За приписами частини першої та другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Частиною четвертою статті 369 ЦК України встановлено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Правові наслідки недійсності правочину встановлені статтею 216 ЦК України.

Згідно з вимогами частини першої статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя.

Відсутність згоди одного з подружжя може бути підставою для оспорення договору, укладеного іншим з подружжя.

Водночас пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Такі правові висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, відступивши від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи-контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

У справі, яка переглядається, апеляційний суд перевірив аргументи заявника щодо поширення на спірний автомобіль презумпції спільної сумісної власності подружжя та виходив з того, що позивач не надав суду жодних належних, допустимих і достовірних доказів на підтвердження тієї обставини, що оспорюваний договір купівлі-продажу автомобіля від 12 вересня 2023 року укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без згоди позивача та без його відома, а також не довів, що відповідач ОСОБА_3 діяв недобросовісно, зокрема знав чи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності та ОСОБА_2 укладала договір, не отримавши згоди на це другого з подружжя.

Оскільки місцевий суд зробив правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, однак навів помилкові мотиви для такої відмови, то апеляційний суд обґрунтовано змінив мотивувальну частину рішення суду першої інстанції в цій частині, чим усунув неповноту з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи.

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, у постановах Верховного Суду від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц, від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц, від 28 лютого 2018 року у справі № 909/330/16, від 01 листопада 2018 року у справі № 910/18436/16, від 13 березня 2019 року у справі № 757/12646/16, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 27 квітня 2020 року у справі № 362/5764/17, від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19, від 21 липня 2021 року у справі № 697/904/17, від 16 серпня 2022 року у справі № 754/2738/20, у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197ц14 є безпідставним, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

10, 16, 18 та 30 березня 2026 року  ОСОБА_1 подав до Верховного Суду через підсистему Електронний суд додаткові пояснення, які за своїм змістом є доповненнями до касаційної скарги на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівців від 29 липня 2025 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 23 грудня 2025 року. 

Пунктом 6 частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

У частині першій статті 398 ЦПК України передбачено, що особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на касаційне оскарження. 

За змістом частини першої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

В постанові Чернівецького апеляційного суду від 23 грудня 2025 року зазначено, що її повний текст складено 29 грудня 2025 року.

В касаційній скарзі представник  ОСОБА_1 - адвокат Пасашкова О. В. також вказала, що копію постанови Чернівецького апеляційного суду від 23 грудня 2025 року, повний текст якої складено 29 грудня 2025 року,вона отримала 07 січня 2026 року

Враховуючи викладене, останнім днем строку на касаційне оскарження є 28 січня 2026 року.

Натомість вищевказані додаткові пояснення, які за своїм змістом є доповненнями до касаційної скарги подані 10, 16, 18 та 30 березня 2026 року, тобто поза межами строку на касаційне оскарження. Обґрунтованих підстав поважності причин пропуску вказаного строку заявником не наведено.

Відповідно до статті 126 ЦПК України документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Щодо розподілу судових витрат.

26 березня 2026 року представник ТОВ «Гелексі Фінанс» - адвокат Дударенко А. М. подала до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» заяву, в якій просить стягнути з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «Гелексі Фінанс» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн, які полягали в підготовці та направленні відзиву на касаційну скаргу. Понесені судові витрати на професійну правничу допомогу підтверджуються договором про надання правничої допомоги № 1 від 09 січня 2025 року, актом приймання-передачі виконаних робіт (надання послуг) № 9 від 20 лютого 2026 року, платіжною інструкцією № 26086 від 20 лютого 2026 року.

31 березня 2026 року  ОСОБА_1 подав до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» заперечення, в яких просив відмовити у задоволенні вищевказаної заяви представника ТОВ «Гелексі Фінанс» - адвокат Дударенко А. М. про стягнення 5 000 грн витрат на правничу допомогу в повному обсязі, посилаючись на те, що її вимоги є передчасними, заявлена вартість 5 000 грн (2 000 грн за годину за 2,5 години роботи) є явно завищеною та необґрунтованою, третя особа діє недобросовісно, а також стягнення додаткових витрат поглибить порушення прав малолітньої дитини, оскільки через повний арешт рахунків позивач позбавлений можливості сплачувати аліменти.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та заперечень на неї, Верховний Суд дійшов наступних висновків.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Таким чином, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20). 

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.

Тобто у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 137 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, 09 січня 2025 року між адвокатом Дударенко А. М. та ТОВ «Гелексі Фінанс» в особі директора Безніс А. В. (клієнт) було укладено договір № 1 про надання правничої допомоги, в пункті 1.1 якого зазначено, що клієнт доручає, а адвокат зобов`язується надавати правничу допомогу та здійснювати представництво клієнта у цивільному спорі ТОВ «Гелексі Фінанс» з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на умовах передбачених цим договором. Надання правничої допомоги включає, зокрема підготовку необхідних процесуальних документів, в т.ч. позовних заяв, відзивів, заяв, клопотань, скарг і таке інше (пункт 1.2.2 договору).

В пункті 4.2 договору № 1 про надання правничої допомоги від 09 січня 2025 року вказано, що розмір плати за надані послуги (гонорар) за цим договором включає, в тому числі розробка листів, скарг, звернень, претензій, заяв з процесуальних питань і т.п - 1 000 грн./година, розробка позовних заяв (у тому числі апеляційних, касаційних), заяв по суті справи - від 1 000 грн./година до 2 000 грн./година.

20 лютого 2026 року між адвокатом Дударенко А. М. та ТОВ «Гелексі Фінанс» в особі директора Безніс А. В. (клієнт) було підписано акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 9, в якому зазначено, що підготовка та направлення відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_1 сторонам та до Касаційного цивільного суду у справі N°635/9051/23 19 лютого 2026 року (2,5 години, вартість послуги: розробка заяв по суті справи - 2000 грн./година). Всього 5 000 грн. 

Відповідно до платіжної інструкцієї від 20 лютого 2026 року № 26086 ТОВ «Гелексі Фінанс» сплатило ФОП Дударенко А. М. 5 000 грн за актом приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 9 від 20 лютого 2026 року.

За таких обставин, з урахуванням вимог статей 137, 141 ЦПК України, а саме: критерію реальності наданих адвокатських послуг - підготовки та направленні відзиву на касаційну скаргу, конкретних обставин справи, заперечень позивача на заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, Верховний Суд вважає, що понесені ТОВ «Гелексі Фінанс» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн підтверджені доказами, відповідають складності справи та є обґрунтованими, тому підлягають стягненню з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «Гелексі Фінанс».

Керуючись статтями 137, 141, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пасашкової Оксани Валеріївни залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівців від 29 липня 2025 року в незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Чернівецького апеляційного суду від 23 грудня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з  ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Гелексі Фінанс» 5 000 (п`ять тисяч) гривень на відшкодування витрат, понесених на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович