ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 646/12835/24
Номер провадження 22-ц/818/507/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2026 року м. Харків
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.,
за участю:
секретаря судового засідання Шевченко В.Р., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 24 березня 2025 року в складі судді Янцовської Т.М. по справі № 646/12835/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.
Позовна заява мотивована тим, що 27 вересня 2017 року між нею та ОСОБА_1 укладено договір позики, за яким відповідачка отримала у борг 7000,00 доларів США, які зобов`язалась повернути до 31 грудня 2017 року, що підтверджується розпискою. Взяті на себе зобов`язання відповідачка не виконала, позику не повернула, а з листопада 2021 року перестала контактувати з нею.
Просила стягнути з ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 7000,00 доларів США та 3% річних за період з 01 січня 2018 року по 12 листопада 2024 року у розмірі 1441,31 доларів США, а всього 8441,31 доларів США та судові витрати в розмірі 1211,20 грн.
03 січня 2025 року до суду від представника відповідачки адвоката Колєснік А.М. надійшов відзив на позовну заяву, який ухвалою суду від 06 січня 2025 року залишено без розгляду та повернуто їй.
Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 24 березня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 27 вересня 2017 року у розмірі 7000,00 доларів США, 3% річних – 871,00 доларів США, судовий збір у сумі 2621,27 грн. В іншій частині позовних вимог у задоволенні відмовлено.
Судове рішення мотивовано тим, що у зв`язку з невиконанням відповідачкою умов договору позики з неї підлягає стягненню сума боргу та 3% річних від суми боргу за період з 01 січня 2018 року по 23 лютого 2022 року, адже з 24 лютого 2022 року такі відсотки не підлягають нарахуванню в силу п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України.
09 квітня 2025 року представник ОСОБА_1 – адвокат Колєснік А.М. подала заяву про перегляд заочного рішення.
Ухвалою Основ`янського районного суду м. Харкова від 10 червня 2025 року заяву представника ОСОБА_1 – адвоката Колєснік А.М. про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
На вказане заочне рішення через суд першої інстанції 03 липня 2025 року представник ОСОБА_1 – адвокат Колєснік А.М. подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати заочне рішення суду та ухвалити нове судове рішення, в якому врахувати сплачені позивачці кошти у розмірі 1205,17 доларів США.
Апеляційна скарга мотивована тим, що справа розглядалась у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, тому відповідачка була позбавлена можливості подати докази та заперечення. Вона подавала відзив на позовну заяву, який судом було повернуто через те, що його помилково не направлено другій стороні, а також подавала клопотання про поновлення строку на подання відзиву, у задоволенні якого теж було відмовлено. Суд не врахував, що боргове зобов`язання частково виконано – її мати ОСОБА_4 у період з 16 жовтня 2018 року по 02 лютого 2022 року регулярно перераховувала зі своєї картки кошти у рахунок погашення боргу на картку позивачки. Всього за вказаний період перераховано 32 376,80 грн, що в еквіваленті становить 1205,17 доларів США. Крім того, неодноразово у період з січня 2018 року до січня 2020 року позивачці передавались кошти у сумі по 200-300 доларів США, проте розписки про їх отримання залишились у м. Харкові, звідки вона була вимушена виїхати після початку повномасштабного вторгнення рф на територію України. Позивачка мала звернутися до суду з позовом до 01 січня 2021 року, однак подала його лише 19 листопада 2024 року. У натуральному зобов`язанні кредитор не має права на нарахування відсотків по ст. 625 ЦК України.
23 липня 2025 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила відмовити у її задоволенні, залишити заочне рішення суду без змін. Відзив мотивовано тим, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази, що грошові кошти надходили на її користь саме в рахунок виконання зобов`язання відповідачки; платник (мати відповідачки) діяла від імені або за згодою відповідачки; у платіжних документах не вказано призначення платежу, яке б дозволило ідентифікувати його як виконання саме цього зобов`язання. Виконання зобов`язання третьою особою вважається належним лише за умови чіткого зазначення у платіжному документі: боржника, в інтересах якого здійснюється платіж; конкретного договору чи зобов`язання; призначення платежу, що дозволяє його однозначно ідентифікувати. У разі відсутності у платіжних документах чіткого зазначення, що платіж здійснено саме в рахунок виконання зобов`язання за конкретним договором і в інтересах конкретної особи, такий платіж не може визнаватися належним виконанням зобов`язання, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду. Також відповідачка безпідставно стверджує про те, що неодноразово віддавала кошти по 200, 300 доларів США.
У судове засідання апеляційного суду сторони-учасники судового розгляду не з`явилися. 
Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 26 березня 2026 року надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:
ОСОБА_2 отримала в електронному кабінеті 16 липня 2025 року (а.с. 150);
ОСОБА_3 – повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (а.с. 161–162), крім того про день, час та місце судового засідання учасника повідомлено відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України (а.с. 149, т. 1);
Адвокату Колєснік Аллі Миколаївні, яка діє в інтересах ОСОБА_3 , – повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (а.с. 153–154).
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 27 вересня 2017 року ОСОБА_1 складено розписку про отримання від ОСОБА_2 позики у розмірі 7000,00 доларів США, які вона зобов`язалась повернути до 31 грудня 2017 року (а.с. 5 фотокопія).
Факт складання розписки і отримання коштів відповідачка не заперечує.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). 
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони . Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. 
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. 
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц (провадження № 61-20376св18), від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).
Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця, а також, що позичальник зобов`язується повернути позику. Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 463/5955/18, провадження № 61-1913св21.
Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів (постанови Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі № 686/2873/16-ц, провадження № 61-32918св18, від 14 липня 2021 року у справі № 750/2316/19, провадження № 61-20751св19).
При цьому, у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов`язком наступного повернення.
Розписка щодо передання грошових коштів може бути визнана договором позики у тому разі, коли вона буде містити умови не лише про отримання грошових коштів, але й про умови/строки щодо їх повернення.
Наявність таких умов дає підстави стверджувати, що у позичальника за договором позики виникло зобов`язання щодо її повернення відповідно до умов договору та вимог закону, та боржник (позичальник) зобов`язаний виконати свій обов`язок щодо повернення позики, а кредитор (позикодавець) - прийняти виконання особисто, або на умовах, встановлених договором.
Отже, оцінити належним чином зміст правовідносин сторін, що виникають на підставі договору позики, укладеному у вигляді розписки, можливо після оцінки сукупності всіх наведених умов. 
Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 лютого 2022 року у справі № 753/10208/20, провадження № 61-17384св21.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 464/3790/16-ц, а також Верховний Суд у постановах від 05 квітня 2022 року у справі № 265/2448/19, від 14 липня 2022 року у справі № 204/4341/17, від 08 червня 2022 року у справі № 369/13872/18.
Наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
Такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2023 року у справі № 456/1375/20, провадження № 61-6178ск22, від 19 квітня 2023 року у справі № 755/7216/21, провадження № 61-1307св23.
У разі отримання в позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку саму суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Зазначені висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19).
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Згідно з пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. 
Належним чином дослідивши надані сторонами докази, з`ясувавши фактичні обставини справи суд першої інстанції установив справжню правову природу правовідносин сторін, факт передання відповідачці у позику коштів, невиконання нею зобов`язання з повернення коштів, що підтверджується перебуванням розписки у позивачки, та ухвалив законне й обґрунтоване рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 з урахуванням обмеження нарахування відсотків за неправомірне користування позикою до 23 лютого 2022 року на підставі положень пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.
Доводи відповідачки про часткове погашення її матір`ю заборгованості за позикою не можуть бути враховані судом апеляційної інстанції, оскільки ОСОБА_1 порушено порядок подання доказів. 
Так, 03 січня 2025 року до суду першої інстанції від представника відповідачки адвоката Колєснік А.М. надійшов відзив на позовну заяву, до якого долучено копії паспортів ОСОБА_3 та її матері ОСОБА_4 , свідоцтва про народження відповідачки, про шлюб та розірвання шлюбу, про смерть її чоловіка та про зміну її імені, довідки ВПО адвоката, а також виписки АТ КБ «ПриватБанк» по рахунку ОСОБА_4 , з якої вбачається здійснення у період з 16 жовтня 2018 року по 05 листопада 2020 року платежів на ім`я отримувача ОСОБА_2 на суму 20 041,80 грн (а.с. 41-55).
Однак вказаний відзив ухвалою суду від 06 січня 2025 року залишено без розгляду та повернуто представниці відповідачки у зв`язку з відсутністю доказів його направлення позивачці (а.с. 56).
У подальшому 08 січня 2025 року електронною поштою представник відповідачки подала до суду заяву про поновлення пропущеного строку на подачу відзиву та заяву про розгляд справи у порядку загального позовного провадження (а.с. 60-64).
Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 січня 2025 року заяву представниці відповідачки про поновлення пропущеного процесуального строку для подачі відзиву повернуто їй, оскільки разом із заявою не подано відзиву, а у задоволенні заяви про розгляд справи в порядку загального позовного провадження відмовлено (а.с. 65-66).
Інших доказів, заяв чи клопотань від відповідачки до ухвалення заочного рішення суду не надходило.
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).
При розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи: позовній заяві; відзиві на позовну заяву (відзиві); відповіді на відзив; запереченнях; поясненнях третьої особи щодо позову або відзиву (частини перша та друга статті 174 ЦПК України). Заяви по суті справи мають бути оформлені згідно з вимогами статей 175-181 ЦПК України
За змістом вимог частин третьої, четвертої статті 83 ЦПК України, відповідач повинен подати докази разом з поданням відзиву на позовну заяву. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано, причини, з яких не може бути подано доказ у зазначений строк, докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від нього дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (частина перша статті 126 ЦПК України).
Копії доказів, що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними (частина дев`ята статті 83 ЦПК України).
Як вбачається з матеріалів справи, доказів надсилання (надання) позивачці копії відзиву на позов та доданих до нього доказів, які не є публічно доступними, або доказів наявності у неї цих документів відповідачка суду не надала. 
Отже, оскільки відповідачкою не було направлено позивачці ані відзиву на позовну заяву, ані долучених до нього доказів, з урахуванням положення частини дев`ятої статті 83 ЦПК України, суд першої інстанції не мав правових підстав для прийняття зазначених доказів.
Аналогічні висновки щодо порядку надання доказів викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 161/4985/17 (провадження № 14-71 цс 19), постановах Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19), від 06 липня 2022 року в справі № 546/338/20 (провадження № 61-4285св22), від 28 лютого 2024 року у справі № 674/284/23 (провадження № 61-15952св23).
До заяви про перегляд заочного рішення та до апеляційної скарги ОСОБА_1 долучено виписки АТ КБ «ПриватБанк» по рахунку ОСОБА_4 вже за інший період (01 жовтня 2017 року – 01 березня 2022 року), згідно яких з 16 жовтня 2018 року по 02 лютого 2022 року одержувачу ОСОБА_2 переказано загалом 32 757,44 грн (а.с. 95, 135-136).
До суду першої інстанції під час розгляду справи по суті такі докази надані не були.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).
Згідно частини 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Виходячи з викладеного, оскільки відповідачкою не зазначено та не доведено поважних причин неподання доказів до суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має підстав приймати та оцінювати такі докази.
Посилання ОСОБА_1 на те, що вона була позбавлена можливості подати докази та заперечення, оскільки справа розглядалась у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, колегія суддів відхиляє, адже відповідачка була повідомлена про перебування справи у провадженні суду, та розгляд справи у порядку спрощеного провадження жодним чином не перешкоджав їй подавати свої заперечення і докази у письмовій формі з дотриманням вимог ЦПК України. Розгляд справи у порядку спрощеного провадження не суперечить вимогам ст. 274 ЦПК України, адже ціна позову не перевищувала 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Твердження ОСОБА_1 щодо того, що між сторонами існує натуральне зобов`язання, адже позивачка мала звернутися до суду з позовом до 01 січня 2021 року, однак подала його лише 19 листопада 2024 року, є безпідставним, з огляду на те, що з клопотанням про пропуск строку позовної давності відповідачка до суду не зверталась (з урахуванням повернення її відзиву), а також враховуючи, що строк позовної давності було продовжено на час запровадження карантину і зупинено на час воєнного стану згідно п. 12, 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, тож він у даному разі не є пропущеним.
Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а заочного рішення суду - без змін.
Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції не вбачається.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 24 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 30 березня 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований 

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина