П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2026 року м. Київ
Справа № 761/22184/16-ц
Провадження №22-ц/824/2080/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Стрижеуса А.М., 
суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
секретаря: Ольшевського П.М.

сторони: позивач  ОСОБА_1 
відповідачі  ОСОБА_2 , 
Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, 
відділ державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції в м. Києві

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Акціонерного товариства «Сенс Банк» та ОСОБА_2 , подану адвокатом Донцем Юрієм Борисовичем на рішення Подільського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2024 року, ухваленого у складі судді Захарчук С.С.,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Державного підприємства «Сетам», відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції в м. Києві про визнання недійсними електронних торгів. 
В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 07.06.2016 вона дізналася про те, що належне їй на праві власності нежиле приміщення НОМЕР_1, (магазин літ. А) за адресою: АДРЕСА_1 на праві власності належить ОСОБА_2 .
Вказане придбання приміщення фізичною особою ОСОБА_2 є незаконним, що свідчить про наявність підстав для визнання недійсними вказаних електронних торгів.
Відносно неї не існує жодного активного виконавчого провадження предметом якого було б спірне нежитлове приміщення, а те виконавче провадження, яке існує відносно спірного нежитлового приміщення, зупинене на підставі ухвали суду.
Виконавчий документ, на підставі якого відкрито вказане вище виконавче провадження, визнаний в судовому порядку таким, що не підлягає виконанню.
Посилаючись на зазначені обставини, просила визнати недійсними електронні торги з реалізації нежилого приміщення НОМЕР_1, магазин (літера А), загальною площею 68,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , які затверджені актом Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції в м. Києві про продаж майна на електронних торгах від 28.04.2016.
Заперечуючи проти позову, представник ДП «Сетам» вказав на те, що електронні торги арештованим майном, а саме: Нежиле приміщення № НОМЕР_1, магазин літ. А. по лоту № 49423 відбулися 23.03.2015.
На момент проведення торгів уповноваженим на забезпечення здійснення заходів із створення та супроводження програмного забезпечення системи електронних торгів було ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України.
ДП «Сетам» є неналежним відповідачем у справі, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні позовних вимог відносно підприємства.
У подальшому ОСОБА_1 було подано заяву про зміну підстав позову та збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої додатково зазначила, що 23.03.2015. були проведені електронні торги, на яких було реалізовано нежиле приміщення НОМЕР_1, магазин (літера А) загальною площею 68,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , про що був складений протокол № 64346.
28.04.2016 був затверджений начальником ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві акт про продаж вищезазначеного майна.
Продавцями вказаного майна є ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України та ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві, а покупцем - ОСОБА_2 .
30.04.2016 ОСОБА_2 отримала свідоцтво про придбання майна з електронних торгів, яке зареєстроване в реєстрі під № 103 та видане приватним нотаріусом КМНО Кобалія І.В.
Вказаний вище правочин з продажу майна є незаконним, а тому має бути визнаний недійсним.
Так, на день проведення електронних торгів - 23.03.2015 існувала (та була подана до ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві) ухвала (від 20.03.2015р.) про зупинення виконання виконавчого документу, на підставі якого було відкрито виконавче провадження та в межах якого були призначені та проведені прилюдні торги, тобто виконавчого напису №1901 від 13.05.2013.
Наявність вказаної ухвали свідчить про неможливість та відповідно незаконність виконання виконавчого документу та відповідно проведення електронних торгів.
Виконавчий документ, на підставі якого було відкрито виконавче провадження та в межах якого було проведено електронні торги, визнаний таким, що не підлягає виконанню за рішенням Апеляційного суду м. Києва від 06.04.2016, що виключає законність виконання виконавчого документу та виключає законність завершення процедури електронних торгів - тобто складення та затвердження органами виконавчої служби акту про проведені торги.
Рішення суду було подано до органів виконавчої служби 27.04.2016, а акт складений та затверджений 28.04.2016.
Має місце ситуація коли службові особи ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві знали про скасування підстави для виконавчого провадження та електронних торгів і все рівно акт про проведені торги був складений.
В матеріалах виконавчого провадження відсутні будь-які розрахункові документи, які б свідчили про оплату за правочином про купівлю продаж на електронних торгах, що є ще однією підставою для незаконності оскаржуваного акту.
Отже, зазначеним вище правочином купівлі-продажу майна на електронних торгах були грубо порушені її права, зокрема було порушено право власності, оскільки її безпідставно позбавили права власності на її майно.
Посилаючись на зазначені обставини, просила визнати недійсним акт продажу на електронних торгах нежилого приміщення № НОМЕР_1 магазин (літера А) загальною площею 68,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , затверджений 28.04.2016 начальником відділу держаної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Хорішко О.О., визнати недійсним та скасувати свідоцтво про придбання зазначеного нежилого приміщення, яке видане 30.04.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобалія І.В. зареєстроване в реєстрі за № 103.
Протокольними ухвалами Шевченківського районного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року, занесених до журналу судового засідання, замінено первісного відповідача ДП «Сетам» на ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, прийнято до розгляду заяву про зміну підстав позову та збільшення розміру позовних вимог.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року, занесеної до журналу судового засідання, залучено до участі у справі в якості третьої особи ПАТ «Альфа-банк».
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, ВДВС Шевченківського районного управління юстиції в м. Києві, третя особа - АТ «Сенс Банк», про визнання недійсними електронних торгів, визнання недійсним акту продажу нежилого приміщення на електронних торгах, визнання недійсним та скасування свідоцтва про придбання нежилого приміщення, витребування майна з чужого незаконного володіння - задовольнити частково.
Витребувано у власність ОСОБА_1 від ОСОБА_2 нежиле приміщення № НОМЕР_1, магазин (літера А), за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 68,2 кв.м.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що з метою належного захисту порушених прав позивача, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині витребування у власність ОСОБА_1 від ОСОБА_2 нежилого приміщення № НОМЕР_1, магазин (літера А), за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 68,2 кв.м. на підставі ст. ст. 387, 388 ЦК України.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник АТ «Сенс Банк» адвокат Півторак Т.О. подавапеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ухвалою суду від 20 березня 2015 року зупинено стягнення у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 відкритим старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції відкритим на підставі виконавчого напису нотаріуса від 13.05.2013 року зареєстрованого в реєстрі за № 1901, який оскаржується боржником у судовому порядку і яким звернено стягнення на нерухоме майно: приміщення НОМЕР_1, магазин (літера А) загальною площею 68,2 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .
Разом з тим, вказаною ухвалою було зупинено стягнення у виконавчому проваджені НОМЕР_2, відкритого на підставі виконавчого напису нотаріуса від 13 травня 2013 року зареєстровано і реєстрі за №1901, а не виконавчого напису вчиненого приватним нотаріусом КМНО Матвеєвим В.А, 13 травня 2014 року.
Зазначає, що рішення про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не має зворотної дії в часі і не може породжувати правові наслідки, у тому числі й щодо недійсності правочину або впливати на інші юридичні факти.
Також вказує, що у вказаній справі дійсний «Віндикаційний імунітет», який захищає права добросовісного набувача.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_2 адвокат Донець Б.Б. подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.
Вказує, що вона є добросовісним набувачем, оскільки була залучена як третя особа у справі про розгляд цивільної справи про визнання виконавчого напису таким який не підлягає виконанню, проте її було залучено після проведення прилюдних торгів, отже на час розгляду справи вона була добросовісним набувачем.
Правом подання відзивів на апеляційні скарги, сторона позивача не скористалася.
В судовому засіданні представник ОСОБА_2 адвокат Донець Ю.Б. підтримав доводи своєї апеляційної скарги та доводи апеляційної скарги АТ «СенсБанк».
АТ «Сенс Банк» в судове засідання явку свого представника не забезпечило.
До апеляційного суду 25 лютого 2026 року надійшла заява представника АТ «Сенс Банк» Пересунько С.С. про розгляд справи за відсутності представника АТ «Сенс Банк».
ДП «Інформаційний центр» МЮ України, відділ державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції в м.Києві в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином відповідно до звітів про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду.
За таких обставин колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідачів ДП «Інформаційний центр» МЮ України, відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстимції в м.Києві та третьої особи АТ «Сенс Банк».
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Судом встановлено, що відповідно до виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Матвеєва В.А. від 13.05.2014, звернуто стягнення на нежиле приміщення НОМЕР_1, магазин літ. А, загальною площею 68,20 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .
Зазначене нерухоме майно на підставі Іпотечного договору від 27.09.2006 було передано в іпотеку в забезпечення зобов`язань боржника - ОСОБА_1 по Договору про іпотечний кредит № 10689-к від 27.09.2006 року Акціонерному комерційному промислово-інвестиційному банку, правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», яке 17.12.2012 на підставі договору про відступлення права вимоги відступило право вимоги за кредитним договором та на підставі договору про передачу прав за договорами забезпечення від 17.12.2012 відступило право вимоги за кредитним договором та на підставі договору про передачу прав за договорами забезпечення від 17.12.2012 відступило право вимоги за іпотечним договором Публічному акціонерному товариству «Альфа-банк» строк платежу за яким настав 17.12.2012.
За рахунок коштів від реалізації нежилого приміщення НОМЕР_1, магазин літ. А, загальною площею 68,20 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 слід задовольнити вимоги публічного акціонерного товариства «Альфа-банк» у розмірі заборгованості, що виникла внаслідок невиконання/неналежного виконання боржником ОСОБА_1 умов кредитного договору за період з 17.12.2012 по 25.03.2014, а саме: заборгованість за кредитом - 2114545 грн. 06 коп.; заборгованість за відсотками за користування кредитом - 378790 грн. 13 коп. та суми плати, що здійснена публічним акціонерним товариством «Альфа-банк» за вчинення виконавчого напису - 6235 грн., що разом становить суму загальної заборгованості станом на 25.03.2014 у розмірі 2499573,19 грн.
На підставі зазначеного виконавчого напису від 13.05.2014 № 1108 старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції 26.06.2014 відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_3 з виконання виконавчого напису про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 2499573,19 грн.
Відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 20.03.2015 у справі № 761/7185/15 заяву представника ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково. Зупинено стягнення у виконавчому провадженні № НОМЕР_3, відкритого державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції на підставі виконавчого напису нотаріуса від 13.05.2013, зареєстрованого в реєстрі № 1901, який оскаржується боржником у судовому порядку і яким звернено стягнення на нерухоме майно: приміщення НОМЕР_1, магазин літ. А, загальною площею 68,20 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , що на праві власності належить ОСОБА_1 .
Виконання зазначеної ухвали, яка підлягає негайному виконанню, покладено на ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві.
Згідно інформації про виконавче провадження 24.03.2015 зупинено виконавче провадження згідно п. 4 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (т.1 а.с. 10-13).
Відповідно до протоколу про проведення електронних торгів № 64346 від 23.03.2015 переможцем торгів з реалізації нежилого приміщення НОМЕР_1, магазин літ. А, загальною площею 68,20 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 визнано ОСОБА_2 .
Відповідно до акту продажу майна на електронних торгах, затвердженого начальником відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві від 28.04.2016, 23.03.2015 проведено електронні торги по продажу нежилого приміщення НОМЕР_1, магазин літ. А, загальною площею 68,20 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 по примусовому виконанню виконавчого напису приватного нотаріуса КМНО № 1109 від 13.05.2014 про звернення стягнення на нежиле приміщення № НОМЕР_1 магазин літ. А, загальною площею 68,20 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ПАТ «Альфа банк», грошові кошти в сумі 2499573,19 грн.
Прилюдні торги розпочалися з стартової ціни 794 331 грн. 00 коп.
У відповідності до протоколу № 64346 проведення прилюдних торгів від 23.03.2015 переможцем торгів по реалізації нежилого приміщення НОМЕР_1 - магазин (в літ. «А»), загальна площа 68,20 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 визнано ОСОБА_2 , яка запропонувала в ході торгів 794 331 грн. 00 коп.
Сума за нежиле приміщення повністю внесена на депозитний рахунок відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління у м. Києві ОСОБА_2.
Реалізація майна відбулася з дотриманням вимог Законів України «Про іпотеку», «Про виконавче провадження», «Про державну виконавчу службу».
Відповідно до рішення Апеляційного суду м. Києва від 06.04.2016 у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Альфа-банк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11.12.2015 та ухвалено нове, яким виконавчий напис, вчинений нотаріусом КМНО Матвеєвим В.А. 13.05.2014 визнано таким, що не підлягає виконанню.
Відповідно до постанови державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Єговкіними О.Г. 27.05.2016 закінчено виконавче провадження ВП № НОМЕР_3 з виконання виконавчого напису № 1108 від 13.05.2014 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 2499573,19 грн. у зв`язку з тим, що відповідно до рішення апеляційного суду м. Києва від 06.04.2016 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 13.05.2014 на підставі якого проводилося виконавче провадження.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У даній справі, ОСОБА_1 звернувшись з позовом до відповідачів, просила  визнати недійсними електронні торги, визнати недійсним акт продажу нежилого приміщення на електронних торгах, визнати недійсним та скасувати свідоцтво про придбання нежилого приміщення, витребувати майно з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 .
Суд першої інстанції, вирішуючи спір по суті, частково задовольнив позов  ОСОБА_1 та витребував у власність ОСОБА_1 від ОСОБА_2 нежиле приміщення № НОМЕР_1, магазин (літера А), за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 68,2 кв.м.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Відповідно до апеляційних скарг представника АТ «Сенс Банк» адвоката Півторака Т.О. та представника ОСОБА_2 адвоката Донця Б.Б., заявники просили скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог. 
У частині відмови в задоволенні позовних вимог рішення суду не оскаржується, а тому апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції лише в межах задоволених позовних вимог. 
В іншій частині рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядається.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.
При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)).
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у визначених у законі випадках (частина перша статті 388 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2023 року у справі № 373/326/17 (провадження № 14-201цс21), пославшись на свою сталу та сформовану судову практику, вказала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений.
У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) та багатьох інших.
Отже, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Подібні висновки викладені також і в інших постановах, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) та у постановах Верховного Суду: від 15 травня 2019 року у справі № 462/5804/16-ц (провадження № 61-39342св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 263/16124/17 (провадження № 61-5121св19), від 08 липня 2020 року у справі № 462/5536/16-ц (провадження № 61-34501св18), від 01 грудня 2021 року у справі № 463/2340/17 (провадження № 61-16441св20).
У постанові Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 522/8412/19 (провадження № 61-10353св22) зазначено, що при розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути лише власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема, на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом (постанова Верховного Суду від11 вересня 2019 року у справі № 766/4410/17 (провадження № 61-29040св18)).
У справі, яка переглядається, судом встановлено, що відповідно до виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Матвеєва В.А. від 13.05.2014, звернуто стягнення на нежиле приміщення НОМЕР_1, магазин літ. А, загальною площею 68,20 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 . 
Зазначене нерухоме майно на підставі Іпотечного договору від 27.09.2006 було передано в іпотеку в забезпечення зобов`язань боржника - ОСОБА_1 по Договору про іпотечний кредит № 10689-к від 27.09.2006 року Акціонерному комерційному промислово-інвестиційному банку, правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», яке 17.12.2012 на підставі договору про відступлення права вимоги відступило право вимоги за кредитним договором та на підставі договору про передачу прав за договорами забезпечення від 17.12.2012 відступило право вимоги за кредитним договором та на підставі договору про передачу прав за договорами забезпечення від 17.12.2012 відступило право вимоги за іпотечним договором Публічному акціонерному товариству «Альфа-банк» строк платежу за яким настав 17.12.2012.
За рахунок коштів від реалізації нежилого приміщення НОМЕР_1, магазин літ. А, загальною площею 68,20 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 слід задовольнити вимоги публічного акціонерного товариства «Альфа-банк» у розмірі заборгованості, що виникла внаслідок невиконання/неналежного виконання боржником ОСОБА_1 умов кредитного договору за період з 17.12.2012 по 25.03.2014, а саме: заборгованість за кредитом - 2114545 грн. 06 коп.; заборгованість за відсотками за користування кредитом - 378790 грн. 13 коп. та суми плати, що здійснена публічним акціонерним товариством «Альфа-банк» за вчинення виконавчого напису - 6235 грн., що разом становить суму загальної заборгованості станом на 25.03.2014 у розмірі 2499573,19 грн.
На підставі зазначеного виконавчого напису від 13.05.2014 № 1108 старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції 26.06.2014 відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_3 з виконання виконавчого напису про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 2499573,19 грн.
Відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 20.03.2015 у справі № 761/7185/15 заяву представника ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково. Зупинено стягнення у виконавчому провадженні № НОМЕР_3, відкритого державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції на підставі виконавчого напису нотаріуса від 13.05.2013, зареєстрованого в реєстрі № 1901, який оскаржується боржником у судовому порядку і яким звернено стягнення на нерухоме майно: приміщення НОМЕР_1, магазин літ. А, загальною площею 68,20 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , що на праві власності належить ОСОБА_1 .
Виконання зазначеної ухвали, яка підлягає негайному виконанню, покладено на ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві.
Згідно інформації про виконавче провадження 24.03.2015 зупинено виконавче провадження згідно п. 4 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (т.1 а.с. 10-13).
Відповідно до протоколу про проведення електронних торгів № 64346 від 23.03.2015 переможцем торгів з реалізації нежилого приміщення НОМЕР_1, магазин літ. А, загальною площею 68,20 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 визнано ОСОБА_2 .
Відповідно до акту продажу майна на електронних торгах, затвердженого начальником відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві від 28.04.2016, 23.03.2015 проведено електронні торги по продажу нежилого приміщення НОМЕР_1, магазин літ. А, загальною площею 68,20 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 по примусовому виконанню виконавчого напису приватного нотаріуса КМНО № 1109 від 13.05.2014 про звернення стягнення на нежиле приміщення № НОМЕР_1 магазин літ. А, загальною площею 68,20 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ПАТ «Альфа банк», грошові кошти в сумі 2499573,19 грн.
Прилюдні торги розпочалися з стартової ціни 794 331 грн. 00 коп.
У відповідності до протоколу № 64346 проведення прилюдних торгів від 23.03.2015 переможцем торгів по реалізації нежилого приміщення НОМЕР_1 - магазин (в літ. «А»), загальна площа 68,20 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 визнано ОСОБА_2 , яка запропонувала в ході торгів 794 331 грн. 00 коп.
Сума за нежиле приміщення повністю внесена на депозитний рахунок відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління у м. Києві ОСОБА_2.
Відповідно до рішення Апеляційного суду м. Києва від 06.04.2016 у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Альфа-банк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11.12.2015 та ухвалено нове, яким виконавчий напис, вчинений нотаріусом КМНО Матвеєвим В.А. 13.05.2014 визнано таким, що не підлягає виконанню.
Відповідно до постанови державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Єговкіним О.Г. 27.05.2016 закінчено виконавче провадження ВП № НОМЕР_3 з виконання виконавчого напису № 1108 від 13.05.2014 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 2499573,19 грн. у зв`язку з тим, що відповідно до рішення апеляційного суду м. Києва від 06.04.2016 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 13.05.2014 на підставі якого проводилося виконавче провадження.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає іззакону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Статтею 330 ЦК України встановлено, що, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.
Власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).
Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга статті 388 ЦК України).
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який надалі було підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).
Застосовуючи положення частини другої статті 388 ЦК України про те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд повинен мати на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті електронних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача.
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 10 жовтня 2019 року у справі № 592/7963/16-ц (провадження № 61-32603св18), від 23 грудня 2020 року у справі № 639/7253/18 (провадження № 61-1287св20), від 01 вересня 2021 року у справі № 295/3225/17 (провадження № 61-14765св20), від 07 травня 2022 року у справі № 640/14276/17 (провадження № 61-14677св21) та інших.
У справі, яка переглядається, установлено, що спірне майно вибуло із володіння позивача не з її волі, на підставі виконавчого напису, який судом визнано таким що не підлягає виконанню, а в подальшому на підставі торгів, проведених 23.03.2015 року, із порушенням норм чинного законодавства, право власності на це майно було зареєстровано за ОСОБА_2 , яка, у свою чергу, не є добросовісним набувачем, в розумінні положень частини першої статті 388 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) зазначила, що якщо продавець продав товар, який належить іншій особі на праві власності, не маючи права його відчужувати, то покупець не набуває право власності на товар, крім випадків, коли власник не має права вимагати його повернення. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від такого набувача лише у випадках, встановлених частиною першою статті 388 ЦК України (з урахуванням винятків, визначених у частині другій цієї статті), тоді як у недобросовісного набувача чи у добросовісного, який набув майно безоплатно, власник має право його витребувати у всіх випадках (стаття 387, частина третя статті 388 ЦК України) Тому, якщо позивач не був стороною договору-купівлі продажу, укладеного на електронних торгах, і, наприклад, вважає, що переможець торгів є недобросовісним та не набув право власності на придбане приміщення готелю, він може скористатися прямо визначеним законом для таких спірних правовідносин способом захисту права. Для застосування вимоги про витребування майна з чужого володіння немає потреби в оскарженні електронних торгів (відповідного правочину купівлі-продажу), складених на їх підставі протоколу й акта про проведені електронні торги чи викладеного в окремому документі договору купівлі-продажу (пункт 44).
Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові також звернула увагу і на те, що придбання майна на публічних торгах не є запорукою добросовісності набувача. Тому питання про добросовісність чи недобросовісність покупця, який набув майно на торгах, слід оцінювати у кожному конкретному випадку окремо.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) зазначено, що вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови: від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови: від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66)).
Крім того, визнання недійсним свідоцтва як документа, який видав нотаріус для підтвердження права власності переможця аукціону (покупця), не захистить ні інтерес кредитора у поповненні (недопущенні зменшення) ліквідаційної маси боржника, ні такий же інтерес самого боржника. Цей документ не породжує жодного права. Тому позовна вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (провадження № 12-25гс21)).
Таким чином, із метою належного захисту порушених прав позивача, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що наявні правові підстави для витребування спірного майна на користь позивача на підставі статей 387, 388 ЦК України.
Висновок суду першої інстанції у цій частині узгоджується із судовою практикою Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Судова практика у цій категорії справ є сталою та сформованою, а відмінність залежить лише від доказування.
При цьому, з урахуванням вищевказаних висновків, безпідставними є посилання апеляційних скарг на неправильне застосування судом статті 388 ЦК України, оскільки ОСОБА_2 , на думку заявника апеляційної скарги, є добросовісним набувачем майна.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, провадження № 12-128гс19).
Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, провадження № 12-127гс19).
Застосування приватно-правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. До обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб) (див. постанову Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 522/14900/19, провадження № 61-10361св22).
У пунктах 5.57-5.62, 5.64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) зазначено, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть.
Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв'язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що метою реалізації майна на прилюдних торгах є продаж майна за найвищою ціною внаслідок конкуренції покупців; для успішної конкуренції покупців необхідно, щоб добросовісні покупці були впевнені в тому, що в разі перемоги на прилюдних торгах вони отримають майно вільним від обтяжень і вимог інших осіб (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, пункт 7.6). Тому в разі, якщо право власності належало не боржнику, а іншій особі, це не може бути протиставлене покупцю (навіть якщо майно вибуло з володіння такої особи поза її волею), але лише за умови добросовісності покупця.
Якщо спірне майно є об'єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 53)). Отже, якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.
Такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37, 38), від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54).
Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. Близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).
Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/ недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном.
Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20)).
У справі, яка переглядається апеляційним судом, судове рішення у частині вирішення вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння ухвалено на підставі належної оцінки добросовісності/недобросовісності ОСОБА_2 . Спірне майно вибуло із володіння позивача не з її волі, на підставі виконавчого напису, який визнано таким, що не підлягає виконанню, а в подальшому на підставі торгів, проведених 23 березня 2015 року при наявності ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 20 березня 2015 року, якою зупинено стягнення у виконавчому провадженні, право власності на це майно було зареєстровано за ОСОБА_2 , яка не є добросовісним набувачем у розумінні положень частини першої 388 ЦК України. Указане спростовує відповідні доводи апеляційної скарги.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду у цій частині, вони зводяться до власного тлумачення норм права та до незгоди з висновками суду про витребування майна від ОСОБА_2 на користь позивача, що не може бути правовою підставою для скасування судового рішення.
У силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом при вирішенні спору у цій частині всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення у відповідній частині, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи.
Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин дає колегії суддів підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку.
Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).
Доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, які були предметом дослідження й оцінки судом. Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.
Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення а рішення Подільського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2024 року - без змін, розподіл судових витрат Київським апеляційним судом не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Акціонерного товариства «Сенс Банк» та ОСОБА_2 , подану адвокатом Донцем Юрієм Борисовичем - залишити без задоволення.
Рішення Подільського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2024 року- залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна