Справа № 463/1674/24
Провадження № 2/463/99/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого - судді Нора Н.В. 
при секретарі – Заверуха О.Б. 
представника відповідача – Тарасович О.І. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду м. Львова справу за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визнання права власності, -
в с т а н о в и в:

позивач звернувся до суду із позовом до відповідача в якому просить суд визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) право особистої приватної власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 80,6 кв.м. Частка: 1/1.
Позовні вимоги мотивує тим, що на території АДРЕСА_2 . У вказаному будинок наявна квартира АДРЕСА_2 , яка перебуває у його власності. Крім того, у підвалі даного будинку наявні підвальні приміщення, частину яких він використовує для власних потреб уже тривалий час, зокрема іде мова про підвальні приміщення, позначені на поверховому плані під індексом VII площею 22,0 кв.м та частину під індексом VI площею 2,20 кв.м. з наявних 12,20 кв.м., оскільки 10,0 кв.м. було приватизовано при приватизації квартири в цілому. Фактично у вказаних приміщеннях він проживаю, ремонтує зазначені приміщення та бере участь у всіх витратах на утримання цих приміщень.
Представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, який мотивує тим, що Згідно свідоцтва про право власності від 19 червня 1996 року N?Л04330 квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . До квартири належить комора в підвалі 10 кв.м. Однак, підвальні приміщення позначені на поверховому плані під індексом VII площею 22, 0 кв.м, під літерою VI площею 12.2 кв.м. не належать на праві власності ОСОБА_1 . Такі приміщення є допоміжними та спільною сумісною власністю співвласників будинку АДРЕСА_2 . Позивачем до позовної заяви долучено висновок управління охорони історичного середовища від 12.12.2016 N?04-2892 про можливість та умови здійснення містобудівних, архітектурних та ландшафтних перетворень на території історичного ареалу міста у разі реалізації намірів реконструкції приміщень будинку за адресою: АДРЕСА_3 . Даний висновок не є дозволом на виконання будь-яких робіт на об?єкті. Роботи по реконструкції будівель та споруд у історичному арелі міста Львова можуть проводитись за умови отримання дозволів та узгоджень відповідно до вимог чинного законодавства. Однак, ОСОБА_1 чи ОСОБА_2 не отримано у встановленому законом порядку будь-яких дозволів, погоджень, архітектурно-планувальних вимог чи містобудівних умов та обмежень на здійснену реконструкцію. Наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури від 06.03.2017 N?99 «Про надання дозволу громадянам та організаціям на використання власних квартир як нежитлових», ОСОБА_1 дозволено використання власних квартир як нежитлових за адресою: АДРЕСА_3 . Відповідно до наказу департаменту житлового господарства та інфраструктури для власників квартир, розміщених у будинках розташованих на території історичного ареалу м.Львова, які в подальшому планують влаштування дверного прорізу на місці віконного, даний наказ вступає в силу після письмового виконання цих робіт в управлінні охорони історичного середовища. Тобто, даним наказом надано дозвіл лише на використання квартири АДРЕСА_1 як нежитлової. ОСОБА_1 здійснено реконструкцію з перепланування квартири АДРЕСА_1 під магазин промислових товарів, з розширенням шляхом приєднання підвального приміщення, з влаштуванням зовнішнього входу - дверного прорізу на місці віконного отвору. Тобто, здійснено втручання у несучі конструкції, переплановано квартиру із захопленням підвальних приміщень та влаштуванням дверного прорізу на місці віконного отвору без будь-яких дозволів, погоджень чи звернень до виконавчих органів Львівської міської ради.
Позивачем було подано заяву про уточнення позовних вимог, яку мотивує наступним. На території АДРЕСА_2 . У вказаному будинок наявна квартира N?12, яка перебуває у його власності. Крім того, у підвалі даного будинку наявні підвальні приміщення, частину яких він використовую для власних потреб уже тривалий час, зокрема іде мова про підвальні приміщення, позначені на поверховому плані під індексом VII площею 22,0 кв.м та частину під індексом VI площею 2,20 кв.м. з наявних 12,20 кв.м., оскільки 10,0 кв.м. було приватизовано при приватизації квартири в цілому. Фактично у вказаних приміщеннях він проживає, ремонтує зазначені приміщення та бере участь у всіх витратах на утримання цих приміщень. Балансоутримувач будинку - ЛКП «N?503» підтверджує та не заперечує користування мною вищевказаними підвальними приміщеннями. Крім того, у 2017 році він отримав дозвіл на використання своєї квартири як нежитлове приміщення, що підтверджується п. 1.9 наказу Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 06.03.2017 N?99 Підставою видачі вказаного наказу був розроблений проект, який уже враховував приєднання спірних підвальних приміщень. Ним отримано відповідне погодження управління охорони історичного середовища Львівської міської, ради від 04.07.2016 N?04-1435 та від 12.12.2016 N?04-2892. Також, отримано Експертний звіт від 24.05.2017 N?281.225217/2688 щодо розгляду проектної документації в частині міцності при реконструкції квартири АДРЕСА_1 з влаштування входу, приєднанням підвалу, влаштування індивідуального опалення та пристосування під офісні приміщення. На підставі вищенаведеного просить суд визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) право особистої приватної власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 80,6 кв.м. Частка: 1/1.
У судове засідання з`явилась представник відповідача – ОСОБА_3 надала пояснення аналогічні тим, які викладені у письмових заявах по суті.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про причини неявки суд не повідомили.
Повно та всебічно дослідивши матеріали цивільної справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини.
Ухвалою судді Личківського районного суду м. Львова від 15.03.2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визнання права власності прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі.
Ухвалою Личаківського районного суду міста Львова від 31.07.2025 року підготовче провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визнання права власності закрито, призначено справу до судового розгляду по суті в приміщенні Личаківського районного суду м. Львова.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
При цьому у відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. А згідно з ч.ч. 1-4 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про право власності від 19 червня 1996 року N?Л04330 квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . 
Позивачем до позовної заяви долучено висновок управління охорони історичного середовища від 12.12.2016 N?04-2892 про можливість та умови здійснення містобудівних, архітектурних та ландшафтних перетворень на території історичного ареалу міста у разі реалізації намірів реконструкції приміщень будинку за адресою: АДРЕСА_3 . 
Наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури від 06.03.2017 N?99 «Про надання дозволу громадянам та організаціям на використання власних квартир як нежитлових», ОСОБА_1 дозволено використання власних квартир як нежитлових за адресою: АДРЕСА_3 . Відповідно до наказу департаменту житлового господарства та інфраструктури для власників квартир, розміщених у будинках розташованих на території історичного ареалу м.Львова, які в подальшому планують влаштування дверного прорізу на місці віконного, даний наказ вступає в силу після письмового виконання цих робіт в управлінні охорони історичного середовища.
З довідки від 11.05.2017 року № 158 виданої Львівським комунальним підприємством «№503» вбачається, що квартира АДРЕСА_1 використовує під господарські потреби підвальні приміщення: під літерою VI площею 12,2кв.м., під літерою VII площею 22,0кв.м.
З довідки від 01.04.2025 року №298 виданої ЛКП «Господар» вбачається, що що квартира АДРЕСА_1 використовує під господарські потреби підвальні приміщення під літерою VI площею 12,2 кв. м., та під літерою VII площею 22,2 кв.м.
Частиною першою статті 319 Цивільного кодексу України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно ч.2 ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно, відповідно до закону, підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 876 ЦК України, власником об?єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором.
Окрім того, згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.
Спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників; спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку (ч. 1-2 ст. 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).
Співвласники приймають рішення щодо управління багатоквартирним будинком на зборах співвласників у порядку, передбаченому цією статтею (4. 1 ст. 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).
Враховуючи норми ст. 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», у Львівської міської ради відсутні правові підстави для виділення частини спільного майна багатоквартирного будинку у власність комусь зі співвласників.
Згідно свідоцтва про право власності від 19 червня 1996 року N? НОМЕР_1 квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . До квартири належить комора в підвалі 10 кв.м.
Однак, підвальні приміщення позначені на поверховому плані під індексом VII площею 22, 0 кв.м, під літерою VI площею 12.2 кв.м. не належать на праві власності ОСОБА_1 . Такі приміщення є допоміжними та спільною сумісною власністю співвласників будинку АДРЕСА_2 .
Згідно з частиною першою статті 376 ЦК України самочинно збудованим вважається об?єкт нерухомості, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об?єкт нерухомості збудовано без належного документа чи належно затвердженого проекту; 3) об?єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Отже, наявність хоча б однієї із трьох, зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак, свідчить про те, що об?єкт нерухомості є самочинним. Саме такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року у справі N? 520/17520/14-ц.
Поняття реконструкції об?єкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм України В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт», затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 22 липня 2009 року N? 295, відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.
Отже, норма частини першої статті 376 ЦК України застосовується й до випадків самочинної реконструкції об?єкта нерухомості, у результаті якої він набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо) (розділ 3.4 Методичних рекомендацій).
Згідно з частиною першою статті 376 ЦК України самочинно збудованим вважається об?єкт нерухомості, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об?єкт нерухомості збудовано без належного документа чи належно затвердженого проекту; 3) об?єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
У розумінні частини першої статті 376 ЦК України, самочинним будівництвом є не тільки новостворений об?єкт, а й об?єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об?єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об?єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об?єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акту приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акту приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними.
Частиною третьою статті 376 ЦПК України передбачено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч. 4 ст. 376 ЦК України).
У частині п?ятій статті 376 ЦК України зазначено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.
Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, передумовою звернення до суду з позовом про визнання права власності на об?єкт самочинного будівництва є розгляд цього питання компетентними органами.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Статтею 331 ЦК України встановлено загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.
Судове рішення, за загальним правилом, не є підставою виникнення права власності. Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України, цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.
Зазначеними вище нормами ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений об?єкт нерухомості на підставі судового рішення.
Порядок оформлення права власності на новостворений об?єкт після прийняття такого об?єкта в експлуатацію визначено відповідними нормами, а саме порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об?єктів Постанови Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 N?461.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі N? 522/1029/18 (провадження N? 14-270цс19) зазначено, що відповідно до статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов?язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов?язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов?язального права) та у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.
Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред?явити позов про визнання його права власності, 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України, набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов?язує виникнення в особи суб?єктивного права власності на певні об?єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосо позивач набув право власності на спірний об?єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.
Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.
Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.
Отже, Суд може визнати право власності на самочинно збудоване нерухоме майно, але лише за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно, однак, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що Львівська міська рада у визначеному законом порядку виділила земельну ділянку позивачці під уже збудоване спірне нерухоме майно.
Позивачем до позовної заяви долучено висновок управління охорони історичного середовища від 12.12.2016 N?04-2892 про можливість та умови здійснення містобудівних, архітектурних та ландшафтних перетворень на території історичного ареалу міста у разі реалізації намірів реконструкції приміщень будинку за адресою: АДРЕСА_3 .
Даний висновок не є дозволом на виконання будь-яких робіт на об?єкті. Роботи по реконструкції будівель та споруд у історичному арелі міста Львова можуть проводитись за умови отримання дозволів та узгоджень відповідно до вимог чинного законодавства.
Однак, ОСОБА_1 чи ОСОБА_2 не отримано у встановленому законом порядку будь-яких дозволів, погоджень, архітектурно-планувальних вимог чи містобудівних умов та обмежень на здійснену реконструкцію.
Наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури від 06.03.2017 N?99 «Про надання дозволу громадянам та організаціям на використання власних квартир як нежитлових», ОСОБА_1 дозволено використання власних квартир як нежитлових за адресою: АДРЕСА_3 .
Відповідно до наказу департаменту житлового господарства та інфраструктури для власників квартир, розміщених у будинках розташованих на території історичного ареалу м.Львова, які в подальшому планують влаштування дверного прорізу на місці віконного, даний наказ вступає в силу після письмового виконання цих робіт в управлінні охорони історичного середовища.
Тобто, даним наказом надано дозвіл лише на використання квартири АДРЕСА_1 як нежитлової. 
З огляду на викладене, з урахуванням наведених сторонами обгрунтувань, та наданих доказів, які містять матеріали справи, а також практики Верховного Суду у подібних правовідносинах, правозастосовного до спірних правовідносин законодавства України, суд приходить до висновку, що в позові слід відмовити з вищенаведених судом підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 147 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином понесені позивачем судові витрати не підлягають до відшкодування відповідачем.
Керуючись ст. 2, 4, 10, 12, 13, 76-81, 141, 258, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив :

в задовленні позову ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Львівської міської ради (місцезнаходження: 79007, м. Львів, пл. Ринок, 1, ЄДРПОУ 04055896) про визнання права власності – відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя      Нор Н.В.