ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2026 року м.Дніпро Справа № 904/2321/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Дарміна М.О.(доповідач),
суддів: Кощеєв І.М., Мороз В.Ф.
при секретарі судового засідання Новіковій Д.О.

Представники сторін: 
від позивача: СТАДНІЧЕНКО ЯНА МАКСИМІВНА (власні засоби EasyCon) - представник ТОВ "Торговельно-виробничий центр "Україна" ордер - серія АР №1261903 від 22.09.2025р.
від відповідача: Пруденко Кирило Романович (в залі суду) - представник ФОП Яхненко Наталії Миколаївни адвокат- посвідчення № 4197 від 11.08.2025р., ордер серія АЕ №с 1494086 від 14.04.2026р., свідоцтво серія ДП № 6076 від 11.09.2025р.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Яхненко Наталії Миколаївни, м.Дніпро на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.07.2025 у справі № 904/2321/25 та на додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.07.2025 у справі № 904/2321/25 (суддя Кеся Н.Б.) 
за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Торговельно-виробничий центр "Україна", м.Запоріжжя
до Фізичної особи-підприємця Яхненко Наталії Миколаївни, м.Дніпро
про стягнення 367 057, 89 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції:

Товариство з додатковою відповідальністю "Торговельно-виробничий центр "Україна" (далі — Позивач) 08.05.2025 року звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Яхненко Наталії Миколаївни (далі — Відповідач), в якому просило суд стягнути з Відповідача заборгованість з орендної плати у розмірі 43 950,00 грн, заборгованість з відшкодування вартості спожитих Орендарем комунальних послуг у розмірі 323 107,89 грн за договором оренди нежитлового приміщення №1-06/23 від 22.03.2023 та судові витрати по справі. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Відповідачем своїх грошових зобов`язань за вказаним договором оренди. За подання позову Позивач сплатив судовий збір на суму 5 505,87 грн.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 14.07.2025 позов задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Яхненко Наталії Миколаївни на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Торговельно-виробничий центр "Україна" 38 036,00 грн заборгованості з орендної плати, 323 107,89 грн заборгованості з відшкодування вартості спожитих комунальних послуг та 5 482,17 грн судового збору. В частині позовних вимог про стягнення 1 580,00 грн відмовлено. Закрито провадження у справі в частині суми основного боргу у розмірі 4 334,00 грн.
Додатковим рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 23.07.2025 стягнуто додатково з Фізичної особи-підприємця Яхненко Наталії Миколаївни на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Торговельно-виробничий центр "Україна" витрати на правничу допомогу у розмірі 13 165,96 грн.
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що між сторонами було укладено Договір №1-06/23 оренди нежитлового приміщення від 22.03.2023, за умовами якого Позивач як Орендодавець передав Відповідачу як Орендарю в строкове оплатне користування нежитлове торгове приміщення 1 поверху в будівлі Торговельного Центру "Україна" за адресою: м. Запоріжжя, пр. Соборний, 147. Суд встановив, що Відповідач не виконав свої договірні зобов`язання з оплати оренди нежитлового приміщення та відшкодування вартості спожитих комунальних послуг. Заборгованість з орендної плати підтверджена актом звірки взаємних розрахунків за період 01.03.2023 — 10.04.2025 та становить 43 950,00 грн, з урахуванням часткових платежів Відповідача після відкриття провадження у справі — 38 036,00 грн. Заборгованість з відшкодування вартості спожитих комунальних послуг за період грудень 2024 — березень 2025 року підтверджена підписаними сторонами розрахунками відшкодувань вартості комунальних та інших платежів, актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) та актом звірки взаємних розрахунків і становить 323 107,89 грн. Суд відхилив заперечення Відповідача проти позову, зазначивши, що Позивач надав докази, складені за участю Відповідача — акти і розрахунки, які свідчать про наявність боргу. Провадження у справі в частині суми 4 334,00 грн закрито у зв`язку з частковою оплатою боргу Відповідачем після відкриття провадження, а в частині 1 580,00 грн відмовлено у зв`язку з оплатою до подачі позову. Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції, оцінивши подані Позивачем докази витрат на правничу допомогу, з урахуванням критеріїв реальності, розумності та пропорційності, дійшов висновку про стягнення з Відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 13 165,96 грн.

Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи апеляційної скарги:

Фізична особа-підприємець Яхненко Наталія Миколаївна (далі — Апелянт) подала апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.07.2025 та додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.07.2025 у справі № 904/2321/25, в якій просить: рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.07.2025 у справі № 904/2321/25 скасувати повністю; додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.07.2025 у справі № 904/2321/25 скасувати повністю; ухвалити нове судове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні позовної заяви ТДВ "Торговельно-виробничий центр "Україна" до ФОП Яхненко Н.М. про стягнення заборгованості з орендної плати та заборгованості з відшкодування вартості спожитих комунальних послуг; стягнути з Позивача на користь Відповідача судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Узагальнення доводів апеляційної скарги:

Апеляційна скарга обґрунтована наступним:

Апелянт вважає, що рішення та додаткове рішення суду першої інстанції прийняті із порушенням норм матеріального і процесуального права, при розгляді справи неповно встановлено обставини, що мають значення для справи, а тому обидва судових акти підлягають скасуванню.
Щодо заборгованості з орендної плати Відповідач зазначає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про часткове задоволення позову, оскільки не врахував, що Позивач при розрахунку суми боргу безпідставно не зарахував сплачений Відповідачем гарантійний платіж. Відповідно до п. 3.2 Договору, додатково до орендної плати Орендар здійснює гарантійний платіж, що дорівнює розміру орендної плати за один місяць. У зв`язку зі зміною розміру орендної плати на підставі додаткової угоди від 06.11.2024 (з 01.01.2025 — 33 900,00 грн) Відповідачем було сплачено гарантійний платіж у розмірі 33 900,00 грн. 31.03.2025 сторони підписали Акт приймання-передачі (повернення) нежитлового приміщення, при цьому жодних зауважень до стану об`єкта оренди не було виявлено. Апелянт стверджує, що оскільки березень 2025 року був останнім місяцем користування об`єктом оренди, Договір оренди припинено, а Позивач у позові не зазначає, що гарантійний платіж було враховано в якесь інше зобов`язання Відповідача, — гарантійний платіж у розмірі 33 900,00 грн мав бути зарахований як авансовий платіж за останній місяць оренди та використаний при остаточному розрахунку з Відповідачем. Пунктом 3.6 Договору визначено черговість використання платежів для покриття фінансових зобов`язань Орендаря, проте підстав для утримання гарантійного платежу в рахунок інших зобов`язань, на думку Апелянта, не існує.
Щодо заборгованості з відшкодування вартості спожитих комунальних послуг ФОП Яхненко Н.М. зауважує, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив цю вимогу, оскільки вона не була належно підтверджена та обґрунтована. Позивачем не надано детального розрахунку вартості спожитих Відповідачем комунальних послуг, який дозволив би у повному обсязі та в розрізі конкретних періодів і видів послуг перевірити фактичний обсяг спожитих послуг, їхню вартість та відповідність нарахованих сум умовам Договору. Крім того, Позивач не надав жодних документів, які б підтверджували фактичні показники облікових приладів (лічильників) електроенергії та водопостачання за відповідні розрахункові періоди, що унеможливлює встановлення фактичного обсягу спожитої електричної енергії та використаної води. Апелянт посилається на ч. 1 ст. 74 ГПК України та вказує, що ненадання Позивачем належних доказів позбавляє можливості перевірити достовірність та обґрунтованість заявленої заборгованості. Рішення суду першої інстанції, на думку Апелянта, не відповідає вимогам ч. 1 та ч. 5 ст. 236 ГПК України щодо законності та обґрунтованості, оскільки суд не надав належної оцінки зазначеним обставинам, не дослідив у повному обсязі подані докази та не врахував їхню недостатність для підтвердження позовних вимог, що суперечить принципам змагальності та справедливості судового процесу.
Щодо додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу Відпвовідач , посилаючись на правову позицію, викладену у постанові КГС ВС від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 та постанові об`єднаної палати КГС ВС від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, зазначає, що суд має право відступити від загального правила розподілу судових витрат, визначеного ч. 4 ст. 129 ГПК України, та з урахуванням критеріїв, передбачених ч. 5 ст. 129 ГПК України, не розподіляти витрати на правову допомогу на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. Апелянт вказує, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, постанову об`єднаної палати ВС від 05.07.2019 у справі № 910/4994/18, а також рішення ЄСПЛ у справах «East/West Alliance Limited» проти України» та «Лавентс проти Латвії». Апелянт стверджує, що позовна заява за своїм змістом не вимагала значних витрат часу на її складення, заявлена в акті приймання-передачі вартість робіт адвоката є явно завищеною та не відповідає критерію розумності з огляду на те, що справа не є складною. Крім того, матеріалами справи не підтверджено вчинення адвокатом будь-яких дій (запитів чи звернень до підприємств, установ, організацій) з метою збирання доказів, що може свідчити про те, що всі необхідні докази вже були у Позивача.

Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі:

Товариство з додатковою відповідальністю "Торговельно-виробничий центр "Україна" подало відзив на апеляційну скаргу, згідно якого вважає рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.07.2025 по справі № 904/2321/25 законним, а апеляційну скаргу Відповідача необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.
Позивач зазначає, що між сторонами 22.03.2023 укладено Договір оренди нежитлового приміщення №1-06/23, відповідно до якого Орендодавець передав, а Орендар прийняв у строкове оплатне користування нежитлове торгове приміщення 1 поверху в будівлі Торговельного Центру "Україна" за адресою: м. Запоріжжя, пр. Соборний, 147, загальною площею 330 кв. м. Додатковою угодою від 05.10.2023 строк дії договору продовжено до 31.12.2024, а додатковою угодою від 06.11.2024 — до 31.03.2025, при цьому розмір орендної плати з 01.01.2025 встановлено у сумі 33 900,00 грн. Об`єкт оренди передано Орендарю за актом прийому-передачі від 01.04.2023, а повернуто за актом прийому-передачі (повернення) від 31.03.2025.
Позивач вказує, що у Орендаря нараховується заборгованість з орендної плати за період з лютого 2025 року по березень 2025 року у розмірі 43 950,00 грн, яка з урахуванням часткової оплати становить 38 036,00 грн. Заборгованість з відшкодування вартості спожитих Орендарем комунальних послуг за період з грудня 2024 року по березень 2025 року становить 323 107,89 грн. Відшкодування вартості спожитих комунальних послуг не включене у вартість орендної плати та компенсується Орендарем в обов`язковому порядку відповідно до п. 3.3 Договору, а порядок та строки такого відшкодування визначені п.п. 3.4.1, 3.4.2 Договору.
Позивач стверджує, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відхилення заперечень Відповідача, оскільки Позивачем надано докази, складені за участю Відповідача, — акти і розрахунки, які свідчать про наявність боргу. Обставини справи свідчать про невиконання Відповідачем грошових зобов`язань за Договором, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Позивач посилається на ст. ст. 509, 526, 530 ЦК України та зазначає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а за невиконання або неналежне виконання зобов`язань сторони несуть відповідальність згідно з п. 8.1 Договору. Загальна заборгованість Відповідача за Договором оренди становить 361 143,89 грн, з яких борг з орендної плати — 38 036,00 грн, борг з відшкодування вартості спожитих комунальних послуг — 323 107,89 грн. Позивач просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу — без задоволення.

Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді:

Згідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 28.07.2025 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Дармін М.О., судді: Мороз В.Ф., Кощеєв І.М..
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 28.07.2025р. витребувано у Господарського суду Дніпропетровської області матеріали справи № 904/2321/25. Відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Яхненко Наталії Миколаївни, м.Дніпро на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.07.2025 у справі № 904/2321/25 та на додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.07.2025 у справі № 904/2321/25 (суддя Кеся Н.Б.), до надходження матеріалів даної справи з Господарського суду Дніпропетровської області.
06.08.2025р. матеріали справи № 904/2321/25 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 07.08.2025р. апеляційну скаргу залишено без руху. Скаржнику наданий строк для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме подання до апеляційного суду належних доказів сплати судового збору, у розмірі 6607грн. 05 коп..
На виконання вказаної ухвали від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги та долучення до матеріалів апеляційної скарги витребуваних судом доказів. 
У зв`язку з відпусткою судді Кощеєва І.М., за розпорядженням керівника апарату суду від 10.09.2025 року, проведено автоматизовану зміну складу колегії суддів, за результатами якої для розгляду апеляційної скарги у справі № 904/2321/25 визначено колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя -Дармін М.О. (доповідач), судді – Чус О.В., Мороз В.Ф. ( для відкриття апеляційного провадження).
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 10.09.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Яхненко Наталії Миколаївни, м.Дніпро на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.07.2025 у справі № 904/2321/25 та на додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.07.2025 у справі № 904/2321/25. Розгляд справи призначено у судовому засіданні на 14.04.2026 об 11:00 годин.
29.09.2025 до Центрального апеляційного господарського суду від представника Товариства з додатковою відповідальністю "Торговельно-виробничий центр "Україна" надійшов відзив на апеляційну скаргу.
02.03.2026 до Центрального апеляційного господарського суду від представника Товариства з додатковою відповідальністю "Торговельно-виробничий центр "Україна" надійшла заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.
За розпорядженням керівника апарату суду від 08.04.2026, проведено передачу справи ранішевизначеному складу суду.
Ухвалами Центрального апеляційного господарського суду від 09.04.2026 заяву представника Товариства з додатковою відповідальністю "Торговельно-виробничий центр "Україна" про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено, також доведено жо відома сторін що розгляд апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Яхненко Наталії Миколаївни, м.Дніпро на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.07.2025 у справі № 904/2321/25 та на додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.07.2025 у справі № 904/2321/25 відбудеться в приміщенні Центрального апеляційного господарського суду зал судового засіданні № 511.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 13.04.2026 справу № 904/2321/25 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючого судді Дарміна М.О. (доповідача), суддів: Кощеєв І.М., Мороз В.Ф.
14.04.2026 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови Центрального апеляційного господарського суду.

Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції та оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників провадження у справі і висновків суду першої інстанції:

Заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту судового рішення, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного:
Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим і залежить насамперед від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Предмет доказування формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №910/4994/18).
З урахуванням доводів і вимог апеляційної скарги, в порядку частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегією суддів не перевіряється правильність висновків суду першої інстанції в частині неоспорюваних сторонами обставин справи відносно того, що: 22.03.2023 між Товариством з додатковою відповідальністю "Торговельно-виробничий центр "Україна" (Орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Яхненко Наталією Миколаївною (Орендар) укладено Договір №1-06/23 оренди нежитлового приміщення, за умовами якого Орендодавець передав Орендарю в строкове оплатне користування нежитлове торгове приміщення 1 поверху в будівлі Торговельного Центру "Україна" за адресою: м. Запоріжжя, пр. Соборний, 147, загальною площею 330 кв. м.; Об`єкт оренди передано Орендарю за актом прийому-передачі від 01.04.2023. Додатковою угодою від 08.05.2023 змінено розмір орендованої площі на 150 кв. м., актом прийому-передачі від 01.06.2023 Орендар прийняв об`єкт оренди з урахуванням зазначених змін; Додатковою угодою від 05.10.2023 строк дії Договору продовжено до 31.12.2024, а додатковою угодою від 06.11.2024 — до 31.03.2025, при цьому розмір орендної плати з 01.01.2025 встановлено у сумі 33 900,00 грн на місяць; Відповідно до п. 3.1 Договору Орендар щомісячно самостійно оплачує Орендодавцю орендну плату за поточний місяць не пізніше 5-го числа поточного місяця. Відповідно до п. 3.3 Договору відшкодування вартості спожитих комунальних послуг не включене у вартість орендної плати та компенсується Орендарем в обов`язковому порядку; 31.03.2025 сторони підписали Акт приймання-передачі (повернення) нежитлового приміщення за Договором, яким Орендар повернув Орендодавцю об`єкт оренди; Між сторонами підписані акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), розрахунки відшкодувань вартості комунальних та інших платежів за період грудень 2024 — березень 2025 року, а також акти звірки взаємних розрахунків;Після відкриття провадження у справі Відповідачем здійснено часткові платежі на загальну суму 5 914,00 грн (28.04.2025 — 1 580,00 грн, 29.05.2025 — 4 059,00 грн, 04.06.2025 — 275,00 грн).
Згідно п. 1.1 Договору оренди нежитлового приміщення №1¬06/23, Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове оплатне користування за плату на умовах, викладених в цьому договорі і невід`ємних додатках до нього, нежитлове торгове приміщення 1 поверху (частина приміщення), в будівлі Торговельного Центру «Україна», що належить Орендодавцю на праві власності, далі - Об`єкт оренди, розташоване за адресою: м. Запоріжжя, пр. Соборний, 147, загальною площею 330 кв. м., для здійснення Орендарем діяльності, передбаченої договором, в порядку, передбаченому даним договором.
Додатковою угодою від 05.10.2023р. строк дії договору продовжено до 31.12.2024 року, а додатковою угодою від 06.11.2024р. - до 31.03.2025 року.
Так, об`єкт оренди передано Орендарю у користування актом прийому-передачі від 01.04.2023 року.
Додатковою угодою від 08.05.2023 р. внесено зміни у п. 1.1 Договору, а саме змінено розмір орендованої площі на 150 кв. м. Також актом прийому-передачі від 01.06.2023 р. Орендар прийняв у користування Об`єкт оренди з урахуванням додаткової угоди від 08.05.2023 р.
Пунктом 3.1 Договору, передбачено, що за користування об`єктом оренди (п.
1.1) Орендар щомісячно, починаючи з дати передачі об`єкта в оренди за актом прийому-передачі самостійно оплачує Орендодавцю орендну плату за поточний місяць не пізніше 5 (п`ятого) числа поточного місяця, відповідно і на умовах, передбачених цим договором.
Окрім того, розмір орендної плати в місяць за об`єкт оренди додатковою угодою від 06.11.2024 року у якій вказано, що починаючи з 01.01.2025 року, розмір орендної плати в місяць становитиме 33 900,00 грн.
У Орендаря нараховується заборгованість з орендної плати за період з лютого 2025 року по березень 2025 року у розмірі 43 950,00 грн. Борг за період розгляду справи був частково сплачений Відповідачем, та залишок становить 38 036,00 грн.
Відшкодування вартості спожитих комунальних послуг, то дані правовідносини встановлені п. 3.3 Договору, згідно якого вони не включені у вартість орендної плати та компенсуються Орендарем в обов`язковому порядку Орендодавцеві з дати передачі об`єкта оренди за актом прийому-передачі. Таке відшкодування здійснюється протягом 7 (семи) робочих днів з дати направлення рахунку Орендодавцем на електронну адресу Орендаря (п. 3.4.1 Договору).
Орендар зобов`язується відшкодувати вартість спожитих Орендарем комунальних послуг у строки та в порядку передбаченому цим пунктом Договору, протягом усього терміну дії Договору, починаючи з дати підписання Акту прийому Об`єкта оренди в користування і закінчуючи датою підписання Акта прийому-передачі (повернення) Об`єкта оренди Орендодавцем (п. 3.4.2 Договору).
Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11.09.2020 у справі № 910/16505/19, згідно з частиною першою статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша статті 77 ГПК України).
17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доводити таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Водночас сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.
Подібну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18.
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Відповідно до частин 1, пунктів 4-6 частини 3, частини 4 статті 165 Господарського процесуального кодексу України:
1. У відзиві відповідач викладає заперечення проти позову.
3. Відзив повинен містити:
4) обставини, які визнаються відповідачем, а також правову оцінку обставин, наданих позивачем, з якою відповідач погоджується;
5) заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права;
6) перелік документів та інших доказів, що додаються до відзиву, та зазначення документів і доказів, які не можуть бути подані разом із відзивом, із зазначенням причин їх неподання;
4. Якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.
Оскільки текст відзиву на позовну заяву не містить в собі заперечень відповідача щодо належності йому підписів в Акті № 732 від 17.02.2025р. (а.с .36), доданого до нього Розрахунку № 00095 (а.с .37); Акті № 1141 від 17.03.2025р. (а.с. 38) , Розрахунку № 000000198 (а.с .39), Акті № 1450 від 1.03.2025р (а.с. 40); Розрахунку № 000000201 (а.с. 41)та актах звірки взаємних розрахунків (а.с. 24-26, 27-29), які окрім підписів ФОП Яхненко Н.М. містять в графі «За даними ФОП Яхненко Н.М.» записи, внесені від її імені, зазначені докази визнаються колегією суддів більш вірогідними, ніж непідтверджені належними і допустимими в розумінні статтей 76,77 Господарського процесуального кодексу України доказами твердження апелянта про те, що : « … Суд першої інстанції безпідставно задовольнив вимогу Позивача про стягнення з Відповідача заборгованості з відшкодування вартості спожитих комунальних послуг, оскільки така вимога не була підтверджена та належно обґрунтована.
Позивачем не надано детального розрахунку вартості спожитих Відповідачем комунальних послуг, який би дозволив у повному обсязі та в розрізі конкретних періодів та видів послуг перевірити фактичний обсяг спожитих Відповідачем комунальних послуг, їхню вартість та відповідність нарахованих сум умовам укладеного між сторонами Договору.
Крім того, Позивач не надав жодних документів, які б підтверджували фактичні показники облікових приладів (лічильників) електроенергії та водопостачання за відповідні розрахункові періоди.
Відсутність таких показників унеможливлює встановлення фактичного обсягу спожитої електричної енергії та використаної води Відповідачем.
У зв`язку з відсутністю деталізованого розрахунку заборгованості із зазначенням конкретних періодів споживання, тарифів та вартості кожного виду послуг; первинних облікових документів, що підтверджують фактичні обсяги споживання Відповідачем комунальних послуг (зокрема, показників лічильників електроенергії та водопостачання на початок та кінець кожного періоду), заявлена Позивачем сума заборгованості спожиті Відповідачем комунальні послуги є недоведеною, а тому є необґрунтованою.
Відповідно до ч.1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Ненадання Позивачем належних доказів позбавляє можливості перевірити достовірність та обґрунтованість заявленої заборгованості.
Відповідно до ч. 1 ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ч. 5 ст. 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Проте, ухвалюючи рішення про задоволення вимог про стягнення з Відповідача заборгованості з відшкодування вартості спожитих комунальних послуг, суд першої інстанції не надав належної оцінки зазначеним вище обставинам чим допустив порушення вимог процесуального законодавства, зокрема щодо обов`язку сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються.
Суд не дослідив у повному обсязі подані докази та не врахував їхню недостатність для підтвердження позовних вимог, що суперечить принципам змагальності та справедливості судового процесу…» , що в свою чергу дозволяє колегії суду відхилити їх як такі, що побудовані на концепції негативного доказу.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів констатує відповідність фактичним обставинам справи твердження Позивача про те, що у Відповідача наявна заборгованість що підлягає сплаті Позивачу за Договором оренди № 1-06/23 від 22.03.2023 р. становить 361 143,89 грн., з яких борг з орендної плати у розмірі 38 036,00 грн., борг з відшкодування вартості спожитих Орендарем комунальних послуг у розмірі 323 107,89 грн з якими погодився суд першої інстанції.
Вищенаведене спростовує доводи апеляційної скарги в частині того, що : « … при розрахунку суми боргу Позивач безпідставно не врахував, що сплачений Відповідачем гарантійний платіж має бути використаний Позивачем для зарахування цієї суми до суми орендної плати за березень 2025 року.
При цьому березень 2025 року був останнім місяцем користування Відповідачем об`єкта оренди, тобто Договір оренди було припинено.
При цьому, у своєму позові Позивач не зазначає, що гарантійний платіж було враховано в якесь інше зобов`язання Відповідача за Договором.
Тобто, при розрахунку суми боргу за орендну платі Позивач мав врахувати сплачений Відповідачем гарантійний платіж у розмірі 33 900,00 грн до суми боргу як авансовий платіж за останній місяць оренди та мав бути використаний при остаточному розрахунку з Відповідачем…» як такі, що не відвідають фактичним обставинам справи.
Відповідно до пунктів 5,6 частини 2 статті 258 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній скарзі, в тому числі, мають бути зазначені:
5) у чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо);
6) нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції;
Відповідно доводи апеляційної скарги в частині того, що : «…2.
Щодо додаткового рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23 липня 2025 року у справі № 904/2321/25.
Відповідно до правової позиції, викладеної зокрема у постанові КГС ВС від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення (п. 22). Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу (п.27.2.)
Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України. Проте, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення (п.42 постанови).
Укладений сторонами правочин за своєю правовою природою є договором про надання послуг.
Відповідно до частини першої статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Згідно зі статтею 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 903 ЦК України).
Правовий аналіз наведених положень ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що договір надання послуг є двостороннім правочином, за яким обов`язку виконавця з надання певної послуги кореспондує обов`язок замовника з її оплати.
Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану господарюючого суб`єкта. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню у бухгалтерському обліку.
Оцінка господарських операцій повинна проводитися на підставі комплексного, всебічного аналізу специфіки та умов вчинення конкретного правочину, з обов`язковим урахуванням його господарської мети, економічної доцільності, а також використання отриманих товарів чи послуг у подальшій діяльності підприємства. Обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін договору первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язок між фактом придбання послуги і подальшою господарською діяльністю (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019 зі справи № 910/4994/18).
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу:
«...І Іа підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат».
У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.
Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).
У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Правова позиція, наведена вище, викладена у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24.10.2019 року у справі №905/1795/18.Позивачем подано до суду позовну заяву, як заяву по суті спору, яка судячи по її змісту не вимагала значних витрат часу на її складення.
Беручи до уваги вищенаведене, а також дослідивши подані позивачем матеріали та об`єктивно оцінивши час, необхідний для оцінки цих матеріалів, вважаємо, що заявлені в акті приймання-передачі вартість робіт виконаних адвокатом на виконання зазначених у акті робіт (наданих послуг) є явно завищеним та не відповідає критерію розумності враховуючи те, що справа не є складною.
Разом з тим, належить зазначити, що матеріалами справи не підтверджено вчинення адвокатом будь-яких дій (запитів чи звернень до підприємств, установ, організацій) з метою збирання доказів, і це може бути лише підтвердженням того, що всі необхідні докази були у позивача.
Щодо оскарження в одній апеляційній скарзі разом із основним судовим рішенням додаткового рішення.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» від 01 березня 2002 року).
Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 04 грудня 1995 року).
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй Постанові від 15 грудня 2021 року у справі № 161/3482/21 дійшов висновку про можливість оскарження одночасно в одній апеляційній скарзі самостійних процесуальних документів - рішення та додаткового рішення суду.
У Позивача наявний зареєстрований електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі.
У Відповідача наявний зареєстрований електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі.
У представника Відповідача, адвоката Соколова Дмитра Ігоровича, наявний зареєстрований електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно- телекомунікаційній системі…» відхиляються колегією суддів як такі, що не містять в собі посилань на те, в чому саме полягає неповнота встановлення судом першої інстації обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильності установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо); нових обставин, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
В даній справі колегія суддів дійшла висновку, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права
Відповідно до частин 1, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Під час розгляду справи, колегією суддів не встановлено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення та неправильного застосування норм матеріального права.
У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, викладених в рішенні суду першої інстанції, яке є предметом апеляційного оскарження.
З урахуванням вищевикладеного, Центральний апеляційний господарський суд дійшов висновку залишити без задоволення апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Яхненко Наталії Миколаївни, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.07.2025 та додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.07.2025 у справі № 904/2321/25, відповідно, залишити без змін.

Розподіл судових витрат:

У відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання апеляційної скарги у сумі 8 258,81 грн. покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.
Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд,
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Яхненко Наталії Миколаївни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.07.2025 та додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.07.2025 у справі № 904/2321/25 – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.07.2025 та додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.07.2025 у справі № 904/2321/25 – залишити без змін.
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 8 258,81 грн. покласти на Фізичну особу-підприємця Яхненко Наталію Миколаївну.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку в строки передбачені ст. 288 ГПК України.

Повний текст постанови суддями Дарміним М.О. та Морозом В.Ф. підписано 15.04.2026р., суддею Кощеєвим І.М., у зв`язку з перебуванням у відпустці, ______________.

Головуючий суддя М.О. Дармін

Суддя І.М. Кощеєв

Суддя В.Ф. Мороз