Справа № 463/8097/24 Головуючий у 1 інстанції: Ціпивко І.І. 
Провадження № 22-ц/811/2233/25 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

09 лютого 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючої судді Мікуш Ю.Р.
Суддів: Савуляка Р.В., Шандри М.М.
Секретар Іванова О.О.
З участю представника позивача ОСОБА_1 -адвоката Пилипчук І.Ю., представника відповідачки ОСОБА_2 -адвоката Галаса Ж.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 19.05.2025 року у справі № 463/8097/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат в сумі 153 649,96 грн.

в с т а н о в и в:

28.08.2024 року представник позивача ОСОБА_1 -адвокат Пилипчук Ірина Юріївна звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в сумі 153649,96 грн. інфляційних втрат та понесених судових витрат.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 11 лютого 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в усній формі було укладено договір позики на суму 60 000,00 доларів США, про що відповідачка надала власноручно написану розписку. 
У січні 2016 позивач ОСОБА_1 звернувся до відповідачки ОСОБА_2 про повернення позики до жовтня 2016року. Відповідачка ОСОБА_2 частково повернула борг в сумі 40 000,00 доларів США.
27.09.2017 позивач пред`явив вимогу про повернення іншої частини позики в сумі 20 000,00 доларів США, однак така вимога не була вчасно виконана, внаслідок чого позивач звернувся в суд.
19.12.2018 року рішенням Личаківського районного суду м.Львова у справі № 463/5536/17 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 708848,59 грн., з яких: 537515,62 грн.-сума позики; 15374,40 грн.-3% річних за період з 01.11.2017 по 08.10.2018; 155 958,77 грн.- проценти за період з 20.10.2016 по 08.10.2018 обраховані на рівні облікової ставки НБУ відносно курсу долара США.
03.02.2021 року постановою Верховного Суду рішення Личаківського районного суду м.Львова у справі № 463/5536/17 від 19.12.2018 року було переглянуте та залишено без змін, а постанова Львівського апеляційного суду від 16.12.2019 року у справі №463/5536/17 була скасована.
15.07.2022 року в межах виконавчого провадження №64822817 рішення Личаківського районного суду м.Львова № 463/5536/17 від 19.12.2018 року було повністю виконано боржником ОСОБА_2 .
Через несвоєчасне виконання рішення Личаківського районного суду м.Львова у справі №463/5536/17 від 19.12.2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом про стягнення з ОСОБА_2 3% річних за користування коштами в порядку ч.2 ст.625 ЦК України.
03 червня 2024 року постановою Львівського апеляційного суду у справі № 463/14084/21 апеляційну скаргу ОСОБА_1 було частково задоволено. Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 16.06.2023 року було скасовано та ухвалено постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 54 561, 52 грн. трьох відсотків річних за період з 09.10.2018 до 24.02.2022.
Позивач ОСОБА_1 зазначає, що оскільки рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 19.12.2018 року у справі № 463/5536/17 фактично було змінено валюту зобов`язання між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з долара США на гривню по курсу НБУ, відтак вважає, що прострочена сума в національній валюті підлягає індексації, оскільки повернута відповідачкою, незважаючи на те, що він вже скористався правом на стягнення 3% річних в порядку ч.2ст.625 ЦК України.
Вважає, що сума інфляційних втрат через знецінення гривні, у зв`язку із несвоєчасним виконанням відповідачкою ОСОБА_2 рішення Личаківського районного суду м.Львова від 19.12.2018 року у справі № 463/5536/17 про стягнення 537 515, 62 грн. становить 153 649,96 грн., що нарахована за період з 09.10.2018 по 23.02.2022. Просив позов задоволити.
Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 19 травня 2025 року відмовлено у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат повністю.
Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі зазначає, що вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим, прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права. Зазначає, що висновки суду не відповідають обставинам справи та з такими він повністю не погоджується.
Зазначає, що за змістом ч.2ст.625 ЦК України нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Посилається на правові позиції Верховного Суду.
Просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 153 649,96 грн. інфляційних втрат.
30.01.2026 року від відповідачки ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Зазначає, що предметом договору позики між сторонами була іноземна валюта в доларах. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 19.12.2018 року у справі № 463/5536/17 стягнуто позивачу ОСОБА_1 суму боргу в гривнях відповідно до курсу долара з 09.10.2018 по 23.02.2022 та три відсотки річних, а в подальшому рішенням Львівського апеляційного суду від 03 червня 2024 року стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних за цей же період з 09.10.2018 до 24.02.2022, тобто до дня виконання рішення суду.
Вважає, що оскільки договір позики між сторонами був у доларах, позивач отримав суму боргу в гривнях пропорційно до курсу долара, отримав 3% річних, не ставив вимог про стягнення інфляційних, а тільки 3% річних, розуміючи, що кошти надавав у доларах та отримав борг у гривні відповідно до курсу долара США, відтак його дії є недобросовісними.
Просить залишити оскаржуване рішення без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 -без задоволення.

Відповідно до ч.1ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Заслухавши пояснення представника позивача-адвоката Пилипчук І.Ю. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги представника відповідачки –адвоката Галаси Ж.Т., вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Матеріалами справи та судом встановлено, що 07.02.2014 року між сторонами по справі було укладено договір позики на суму 60 000,00 доларів США, які відповідачка зобов`язалася повернути при першій вимозі кредитодавця. На підтвердження отриманих сум відповідачкою надано власноручно написану розписку про отримання 60 000,00 доларів США. 
До жовтня 2016 року відповідачка ОСОБА_2 на вимогу позивача ОСОБА_1 повернула борг 40 000,00 доларів США з приводу яких позивач не ставить будь-яких вимог.
У постанові Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 761/11028/14ц прописано, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Враховуючи те, що грошове зобов`язання між сторонами виражено в іноземній валюті, тому при зверненні позивача в суд з позовом про стягнення не поверненої суми боргу в розмірі 20 000,00 доларів США, рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 19 грудня 2018 року стягнено суму боргу в еквіваленті до національної валюти в обрахованому позивачем розмірі 537 515,62 грн., що відповідає вимогам ст..ст. 524,533 ЦК України та 3 (три) відсотки річних, що становить 155958,77 грн.-разом 708848,59 грн.
15.07.2022 року в межах виконавчого провадження № 64822817 рішення Личаківського районного суду м.Львова у справі № 463/5536/17 від 19.12.2018 року відповідачкою виконано.
Вважаючи несвоєчасне виконання зазначеного вище рішення суду від 19.12.2018 року, яке переглядалося апеляційним, касаційним судом та тривало в часі, позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом про стягнення із відповідачки ОСОБА_2 3% річних за користування коштами в порядку ч.2ст.625 ЦК України.
03.06.2024 року постановою Львівського апеляційного суду у справі №463/14084/21 апеляційну скаргу ОСОБА_1 частково задоволено. Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 16.06.2023 року скасовано та ухвалено постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 54 561,52 грн. трьох відсотків річних за період з 09.10.2018 до 24.02.2022.
Позивач ОСОБА_1 вважає, що оскільки рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 19.12.2018 року змінено валюту зобов`язання з долара на гривню та у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення Личаківського районного суду м.Львова від 19.12.2018 року, прострочена сума у національній валюті підлягає індексації на суму 153 649,96 грн. за період з 09.10.2018 по 23.02.2022.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив не з рішення суду, відповідно до якого стягнено суму боргу в гривні по курсу до іноземної валюти, а із виду зобов`язання, яке виникло між сторонами з договору позики, предметом якого була іноземна валюта та стягнення якої відбулося в еквіваленті до національної грошової одиниці.
За приписами статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.
За положеннями статті 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України –гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті (поверненню) у гривні, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншими нормативно-правовими актами.
Судовими рішеннями встановлено, що позивач двічі звертався в суд про стягнення трьох відсотків річних із присудженої йому суми, однак жодного разу не ставив питання стягнення інфляційних втрат, що є паралельною вимогою відповідно до ч.2ст.625 ЦК України, розуміючи, що договір позики був в іноземній валюті.
За змістом ч.2ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін)- це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України-гривня, а не іноземна валюта, яка була предметом договору позики. 
Борг, стягнений на користь позивача ОСОБА_1 рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 18.12.2018 року виражений в гривні, однак пропорційно до курсу іноземної валюти, що відповідає вимогам ст.ст.524, 533 ЦК України, оскільки договір був укладений в іноземній валюті, що не підлягає індексації.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц на яку суд першої інстанції підставно посилався, прописано, що оскільки індекс інфляції –це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначено договором у національній валюті-гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. 
У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.
Враховуючи висновки Верховного Суду у зазначеній категорії справ, суд зазначає, що предметом укладеного між сторонами договору позики є грошові кошти виражені в іноземній валюті-доларах США. Стягнення за рішенням суду боргу 19.12.2018 року мало місце в гривнях на вимогу позивача, однак в еквіваленті до національної валюти, тому передбачені частиною другою ст.625 ЦК України інфляційні втрати не підлягають стягненню, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції були відновлені еквівалентом іноземної валюти.
Враховуючи те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами заявлені вимоги, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів зазначає, що позивачем порушено принцип пропорційності між часом та сумою переданих в борг коштів та безперервним бажанням отримувати в будь-який спосіб грошові виплати за несвоєчасне погашення боргу.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права(стаття 375 ЦПК України).
ЄСПЛ у рішенні від 28.10.1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» прописав, що одним з найважливіших принципів є принцип юридичної визначеності, який передбачає, що у випадку, коли суд виніс рішення у справі, питання більше не може ставитися під сумнів.
Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res Judicata (лат.«вирішена справа») відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися.
Керуючись ст..ст. 374 ч.1 п.1; 375; 383; 384; 389-391 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції
у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 19 травня 2025 року у справі № 463/8097/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 11 лютого 2026 року.

Головуюча суддя Ю.Р.Мікуш

Судді: Р.В.Савуляк

М.М.Шандра