ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2026 року 
м. Київ

справа № 420/21093/23
адміністративне провадження № К/990/11685/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Білак М.В.,
суддів: Мацедонської В.Е., Мельник-Томенко Ж.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу
за касаційною скаргою військової частини НОМЕР_1 
на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2023 року (головуючий суддя - Свида Л.І.)
та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2024 року (головуючий суддя - Семенюк Г.В., судді: Домусчі С.Д., Шляхтицький О.І.)
у справі № 420/21093/23
за позовом ОСОБА_1 
до військової частини НОМЕР_1 
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії
І. РУХ СПРАВИ
1. У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом, у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення, виплаченої 19 липня 2023 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 березня 2022 року у справі № 420/263/22;
- зобов`язати нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення, виплаченої 19 липня 2023 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 березня 2022 року у справі № 420/263/22.
2. В обґрунтування позову зазначив, що 19 липня 2023 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 березня 2022 року у справі № 420/263/22 відповідачем виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 24 жовтня 2016 року по 28 лютого 2018 року, із застосуванням базового місяця - січень 2008 року, у сумі 53 814,57 грн, що підтверджується повідомленням про находження коштів. Проте, в порушення вимог статті 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон № 2050-III) відповідач не виплатив на його користь компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
3. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2023 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2024 року, позов задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 березня 2022 року у справі № 420/263/22. 
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 березня 2022 року у справі № 420/263/22.
4. Не погоджуючись з вказаними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій відповідач звернувся з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.
5. Ухвалою Верховного Суду від 05 серпня 2024 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
6. Судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що ОСОБА_1 з 24 жовтня 2016 року по 27 листопада 2018 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
7. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2020 року у справі №420/8915/20, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03 березня 2021 року, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 24 жовтня 2016 року по 28 лютого 2018 року, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 24 жовтня 2016 року по 28 лютого 2018 року. 
8. На виконання судових рішень у справі №420/8915/20 відповідачем 22 липня 2022 року здійснено нарахування та виплату 4 659,52 грн індексації грошового забезпечення за період з 24 жовтня 2016 року по 28 лютого 2018 року.
9. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 березня 2022 року у справі №420/263/22, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2023 року, визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо застосування січня 2016 року, як місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 у період з 24 жовтня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 24 жовтня 2016 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення базового місяця - січень 2008 року, з урахуванням раніше виплачених сум.
10. На виконання судового рішення у справі № 420/263/22 відповідачем 19 липня 2023 року здійснено нарахування та виплату 53 814,57 грн індексації грошового забезпечення за період з 24 жовтня 2016 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року.
11. Проте компенсація втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати при цьому не була виплачена, що спонукало позивача звернутися до суду із цим позовом.
ІІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
12. Задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що основною умовою для виплати компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі індексації). Водночас компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (військовою частиною) добровільно чи на виконання судового рішення.
13. При цьому, як зазначили суди, зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1- 3 Закону № 2050-ІІІ та положень Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі - Порядок № 159) дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але невиплачені.
14. Підприємство, установа, організація (військова частина), з вини якого не було вчасно нараховано та виплачено дохід (в цьому випадку індексація), повинен здійснити виплату такого доходу з одночасною виплатою суми компенсації. Невиплата суми компенсації у тому ж місяці, у якому здійснена виплата заборгованості, є порушенням права особи на таку компенсацію.
15. Отже, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про те, що відповідач здійснив перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 березня 2022 року у справі № 420/263/22, проте не нарахував і не виплатив компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати цієї індексації. У зв`язку з цим така бездіяльність відповідача є протиправною, а отже, він зобов`язаний нарахувати позивачу відповідну компенсацію втрати частини доходів відповідно до Закону № 2050-III.
ІV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
16. Підставою касаційного оскарження у цій справі відповідач зазначає пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях неправильно застосували норми матеріального права, а саме статтю 7 Закону № 2050-III без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (щодо виплати компенсації втрати частини доходів відповідно до Закону № 2050-ІІІ), викладених у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2020 року у справі № 200/10820/19-а та від 04 травня 2022 року у справі № 200/14472/19-а.
17. У вказаних постановах Верховний Суд виснував, що необхідною умовою для звернення до суду з позовом про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати є звернення особи до підприємства, установи або організації із заявою про виплату відповідної компенсації на підставі Закону № 2050-ІІІ, за наслідками розгляду якої власник чи уповноважений ним орган (особа) може (1) або задовольнити таку заяву та виплатити відповідну компенсацію, (2) або відмовити у її виплаті. А тому тільки в разі відмови власника або уповноваженого ним органу (особи) виплатити таку компенсацію особа набуває право на звернення до суду з позовом про зобов`язання у судовому порядку виплатити відповідну компенсацію.
18. Відповідач зазначає, що позивач не звертався із заявою про виплату компенсації відповідно до Закону № 2050-III та Порядку № 159, а військова частина НОМЕР_1 не відмовляла у такій виплаті (доказів протилежного матеріали справи не містять). Відтак право позивача не було порушено суб`єктом владних повноважень, у зв`язку з чим звернення до суду з цим позовом є передчасним.
19. Позивач не скористався правом надіслати відзив на касаційну скаргу.
V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
20. Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, вважає за необхідне зазначити таке.
21. Спірні правовідносини виникли через невиплату позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення.
22. Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
23. Відповідно до частин першої та другої статті 9 цього Закону держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
24. Конституційний Суд України у Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 наголосив, що винагорода за виконану працівником роботу є джерелом його існування та має забезпечувати для нього достатній, гідний життєвий рівень. Це визначає обов`язок держави створювати належні умови для реалізації громадянами права на працю, оптимізації балансу інтересів сторін трудових відносин, зокрема, шляхом державного регулювання оплати праці. Держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Згідно з положеннями частини шостої статті 95 Кодексу законів про працю України, статей 33, 34 Закону України «Про оплату праці» такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.
25. На підставі аналізу наведених положень законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
26. Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом № 2050-ІІІ.
27. Статтею 2 Закону № 2050-ІІІ визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
28. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед іншого, сума індексації грошових доходів громадян (абзац другий частини другої статті 2 Закону № 2050-III).
29. Зі змісту цієї норми випливає, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язане з настанням такого юридичного факту (події) як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.
30. Використане у статті 3 Закону № 2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється шляхом множення суми «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
31. Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
32. Тобто зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1- 3 Закону № 2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
33. Такий підхід до розуміння зазначених норм права сформулював Верховний Суд України у постановах від 19 грудня 2011 року у справі № 6-58цс11, від 11 липня 2017 року у справі №2а-1102/09/2670 та підтриманий Верховним Судом у постановах від 22 червня 2018 року у справі №810/1092/17, від 13 січня 2020 року у справі №803/203/17, від 29 квітня 2021 року у справі №240/6583/20.
34. Водночас в обґрунтування касаційної скарги відповідач зазначає, що тільки в разі відмови власника або уповноваженого ним органу (особи) виплатити спірну компенсацію, набувається право на звернення до суду з позовом про зобов`язання у судовому порядку виплатити відповідну компенсацію.
35. З цього приводу слід звернути увагу на постанову Верховного Суду від 02 квітня 2024 року у справі № 560/8194/20, в якій Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду виснувала, що відмова у виплаті компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розумінні статті 7 Закону №2050-ІІІ не обов`язково має висловлюватися через ухвалення окремого акта індивідуальної дії, оскільки це не передбачено законодавством.
Також Верховний Суд, серед іншого, дійшов висновку про те, що компенсація втрати частини доходів через порушення строку їх виплати повинна нараховуватись у місяці, в якому проведено виплату заборгованості. Відповідно, невиплата компенсації у вказаний період свідчить про відмову її виплатити згідно із Законом № 2050-ІІІ і не потребує оформлення відмови окремим рішенням.
36. Вчинення ж відповідачем активної дії, що проявляється, зокрема, у наданні листа-відповіді на звернення особи щодо виплати належних їй сум компенсації, слід розглядати лише як додаткову форму повідомлення про відмову.
37. Аналогічні висновки відображено у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2024 року у справі № 420/2598/24, від 22 травня 2025 року у справі № 160/19149/23, від 30 вересня 2025 року у справі № 160/10768/24, від 05 березня 2026 року у справі № 360/105/24.
38. Таким чином, з огляду на вказану правову позицію Верховного Суду, судами попередніх інстанцій в оскаржуваних рішеннях правильно застосовано положення Закону № 2050-ІІІ.
39. Щодо посилання відповідача на неврахування судами попередніх інстанцій правового висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 11 грудня 2020 року у справі №200/10820/19-а, від 04 травня 2022 року у справі №200/14472/19-а, про застосування положень статті 7 Закону № 2050-ІІІ, то слід зауважити таке.
40. До ухвалення Верховним Судом постанови у справі № 560/8194/20 судова практика щодо застосування положень статті 7 Закону № 2050-ІІІ була неоднаковою.
41. Зокрема, у наведених відповідачем постановах Верховний Суд виходив з того, що необхідною умовою для звернення до суду з позовом про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати є звернення особи до підприємства, установи або організації із заявою про виплату відповідної компенсації на підставі Закону № 2050-ІІІ, за наслідками розгляду якої власник чи уповноважений ним орган (особа) може (1) або задовольнити таку заяву та виплатити відповідну компенсацію, (2) або відмовити у її виплаті, а тому тільки в разі відмови власника або уповноваженого ним органу (особи) виплатити таку компенсацію особа набуває право на звернення до суду з позовом про зобов`язання у судовому порядку виплатити відповідну компенсацію.
42. Втім, Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду 02 квітня 2024 року відступила від висновків, викладених Верховним Судом, зокрема, у постановах від 09 червня 2021 року у справі № 240/186/20, від 17 листопада 2021 року у справі № 460/4188/20, від 27 липня 2022 року у справі № 460/783/20, від 11 травня 2023 року у справі № 460/786/20.
43. Верховний Суд неодноразово роз`яснював, що відступаючи від раніше сформованих висновків у раніше ухвалених постановах, Суд може не вказувати усі такі рішення, оскільки відступає від правової позиції, а не від судових рішень.
44. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
45. Оскільки Верховний Суд відступив від висновків, на неврахуванні яких наполягав відповідач у касаційній скарзі та що було підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі, то з цих підстав вона не підлягає задоволенню.
46. Обставини відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваних судових рішень з огляду на правові висновки Верховного Суду, сформовані на час розгляду касаційної скарги.
47. Отже, Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права судами попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішень та погоджується з їх висновками.
48. Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
49. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2024 року у справі № 420/21093/23 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................
М.В. Білак
В.Е. Мацедонська 
Ж.М. Мельник-Томенко,
Судді Верховного Суду