Номер провадження: 33/813/765/26
Номер справи місцевого суду: 521/21899/25 
Головуючий у першій інстанції Михайлюк О. А. 
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02.04.2026 року м. Одеса

Суддя Одеського апеляційного суду Сегеда С.М.,
за участю:
секретаря Козлової В.А.,
захисника ОСОБА_1 – адвоката Комаси О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції,  матеріали адміністративної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Комаса Олександр Володимирович, на постанову Хаджибейського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2026 року у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у розмірі 17 000,00 грн., з позбавленням його права керування транспортними засобами строком на 1 рік. Також стягнуто на користь держави судовий збір у розмірі 665,60 грн.
Відповідно до адміністративних матеріалів, 02.12.2025 року, о 21 год. 25 хв. водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом Mercedes-Benz Vito, д.н.з. НОМЕР_1 , у м. Одеса, по Тираспольському шосе, біля будинку 22/8, з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, різка зміна забарвлення шкірного покрову обличчя. Від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився, чим порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), за що передбачена відповідальність ч. 1 ст.130 КУпАП.
Зазначені обставини стали підставою для винесення оскаржуваної постанови Хаджибейським районним судом м. Одеси від 26 лютого 2026 року про визнання винним і притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП (а.с.32-33).

Не погоджуючись із вказаною вище постановою, 09 березня 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Комаса О.В., подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану постанову суду скасувати, провадження у справі закрити на підставі п.1 ст.247 КУпАП (а.с.34-36).
В судовому засіданні, призначеному на 02.04.2026 року о 11:50 год., в режимі відео конференції, представник ОСОБА_1 - адвокат Комаса О.В. зазначив, що ОСОБА_1 не заперечує своєї вини та просив оскаржувану постанову суду змінити, в частині застосування адміністративного стягнення, а саме застосувати адміністративне стягнення у вигляді штрафу без позбавлення ОСОБА_1 права керування транспортними засобами.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Частиною 7 ст. 294 КУпАП, передбачено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
Згідно з ст. 245 КУпАП, провадження по справам про адміністративні правопорушення повинно бути засновано на своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванню обставин справи та вирішення її в точній відповідності з законом.
У відповідності до ст. 252 КУпАП оцінка доказів здійснюється за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.
Апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції, розглядаючи справу про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_1 , додержався вимог статей 245 та 252 КУпАП та на підставі аналізу доказів, досліджених під час судового розгляду, з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, дійшов до обґрунтованих висновків про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, застосувавши до нього адміністративне стягнення у межах санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Так, відповідно до ч.1 ст.130 КУпАП керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

За змістом п. 2.5 ПДР водій повинен на вимогу поліцейського в установленому порядку пройти медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Виконання даного пункту ПДР є обов`язком водія, а не його правом, за відмову від виконання якого передбачена адміністративна відповідальність, незалежно від того перебував водій у стані сп`яніння чи ні.

Висновок судді про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення підтверджується зібраними по справі доказами, а саме:
- протоколом про адміністративне правопорушення, серії ЕПР1 №530022 від 02.12.2025 року (а.с.1);
- направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (а.с. 5);
- відеозаписом, що міститься на компакт-диску в матеріалах справи (а.с. 6).

Аналіз досліджених під час судового розгляду судом першої інстанції та перевірених апеляційним судом доказів у їх сукупності дає підстави зробити висновок про доведеність вини ОСОБА_1 , встановлену постановою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2026 року, в порушенні ним вимог п. 2.5 ПДР, тобто вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1ст.130 КУпАП, за кваліфікуючою ознакою - відмова від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.
При цьому, відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, є самостійною підставою для притягнення порушника до адміністративної відповідальності.

Крім того, із доданого до матеріалів відеозапису вбачається, що в ході спілкування працівників поліції з ОСОБА_1 , останньому було повідомлено про виявлені у нього ознаки алкогольного сп`яніння та запропоновано йому пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння як на місці зупинки так і в медичному закладі. Однак, ОСОБА_1 відмовився від проходження такого огляду.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, так як і суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про свідому відмову ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки за допомогою спеціального технічного засобу та в медичному закладі, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.
Більше того, апеляційний суд вважає за необхідне роз`яснити, що мотиви відмови водія від виконання вимоги поліцейських у відповідності до пункту 2.5 ПДР правового значення не мають. Наслідком такої відмови є складення відносно водія протоколу про адміністративну відповідальність, передбачену ч. 1 ст.130 КУпАП.

Пункт 1.3 ПДР передбачає, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
Тобто, водій ОСОБА_1 , як учасник дорожнього руху, зобов`язаний був знати про свій обов`язок пройти огляд на стан сп`яніння на вимогу працівника поліції, а у випадку відмови, розуміти наслідки складання відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення.

Апеляційний суд відхиляє доводи представника ОСОБА_1 – адвоката Комаси О.В., в частині того, що оскільки останній є військовослужбовцем, огляд на стан сп`яніння мав проводитись відповідно до ст. 266-1 КУпАП.
Такого висновку апеляційний суд дійшов, виходячи з того, що Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці» від 13.12.2022, №2839-IX, КУпАП доповнено ст. 266-1.
Так, відповідно до частин 2, 3 ст. 266-1 КУпАП огляд військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів, а також військовослужбовців Збройних Сил України (далі – ЗСУ) на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, виконують обов`язки військової служби або перебувають на території військових частин, проводиться посадовою особою, уповноваженою на те начальником органу управління Військової служби правопорядку у ЗСУ або командиром (начальником) військової частини (установи, організації, підприємства, закладу, підрозділу), іншого утвореного відповідно до законів України військового формування, а також правоохоронного органу спеціального призначення, з використанням спеціальних технічних засобів та тестів.
Огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів, а також військовослужбовців ЗСУ, щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння та перебувають на вулицях, у закритих спортивних спорудах, у скверах, парках, у всіх видах громадського транспорту (включаючи транспорт міжнародного сполучення) та в заборонених законом інших місцях, проводиться посадовою особою, уповноваженою на те начальником органу управління Військової служби правопорядку у ЗСУ, з використанням спеціальних технічних засобів та тестів.
З аналізу зазначених норм права вбачається, що огляд осіб, перелік, яких визначено ч. 1 ст. 266-1 КУпАП, проводиться у порядку визначеному зазначеною статтею, у випадку виконання останніми обов`язків військової служби або перебування на території військових частин, а також на вулицях, у закритих спортивних спорудах, у скверах, парках, у всіх видах громадського транспорту (включаючи транспорт міжнародного сполучення) та в заборонених законом інших місцях.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом, який не відноситься до військового майна, він не виконував військових обов`язків, його було зупинено працівниками поліції у м. Одеса, по Тираспольському шосе, біля будинку 22/8, тобто поза межами військової частини. 
Більше того, відповідно до ч. 1 ст. 15 КУпАП військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти під час проходження зборів несуть відповідальність за адміністративні правопорушення за дисциплінарними статутами. За порушення правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, зазначені особи несуть адміністративну відповідальність на загальних підставах.

Доводи заявника апеляційної скарги щодо виконання ОСОБА_1 обов`язків військової служби, апеляційний суд відхиляє, оскільки під час розгляду справи в апеляційній інстанції жодних доказів на підтвердження вказаних обставин скаржником та його захисником не надано.
Крім того, апеляційний суд зауважує, що порядок проведення огляду за ст. 266 та ст. 266-1 КУпАП є ідентичним і відрізняється лише суб`єктом його проведення.
Враховуючи вищевикладене, у поліцейських були відсутні підстави для виклику службових осіб військової служби правопорядку або керівництва військової частини та проведення ними огляду в порядку ст. 266-1 КУпАП.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не допустив захисника Воробйова І.В. до участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційним судом є слушними, однак слід зазначити, що під час розгляду справи в апеляційній інстанції ОСОБА_1 був забезпечений кваліфікованою юридичною допомогою, його захисник приймав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, а тому апелянт повною мірою скористався своїми правами відстоювати у суді власну позицію на рівних умовах з уповноваженим державним органом, захищатися всіма передбаченими законом засобами, у тому числі оспорювати докази, і бути почутим судом.
При цьому, будь-яких порушень з боку суду першої інстанції щодо перебирання ним обов`язків сторони обвинувачення, самостійного відшукування доказів по справі, апеляційним судом не встановлено.

Стосовно доводів сторони захисту застосувати до ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу без позбавлення права керування транспортними засобами, посилаючись на те, що він перебуває на службі в ЗСУ, а позбавлення ОСОБА_1 права керування транспортними засобами позбавить його можливості виконувати бойові завдання, апеляційний суд зазначає наступне.
Так, дійсно правопорушник ОСОБА_1 є військовослужбовцем та проходить військову службу, проте суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч. 2 ст. 33 КУпАП, при накладенні адміністративного стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа правопорушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують його відповідальність.
Між тим, аналіз змісту санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП дає підстави дійти висновку, що за вчинення цього правопорушення, законодавець імперативно визначив покладення на винну особу, як основного (штраф), так і додаткового стягнення (позбавлення права керувати транспортними засобами). У такому випадку, суд у межах його повноважень, не наділений правом накладати стосовно водія лише стягнення у виді штрафу, оскільки санкція цієї статті за своєю правовою природою є безальтернативною.
Безальтернативність стягнення спрямована на досягнення у суспільстві превентивної мети, а саме запобігання вчиненню цих правопорушень, як безпосередньо особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, так і іншими особами.
При цьому, у даному випадку, загальні засади призначення адміністративного стягнення, визначені ч. 1 ст. 33 КУпАП, не наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення, оскільки передбачено накладення стягнення у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.
Тобто у цій справі, з огляду на встановлену законодавством безальтернативну санкцію за ч. 1 ст. 130 КУпАП, ця функція за своєю правовою природою не є дискреційною, оскільки не потребує врахування та оцінки характеру вчиненого правопорушення, особи порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.
Законодавство про адміністративні правопорушення, на відміну від закону України про кримінальну відповідальність, не передбачає накладення адміністративного стягнення більш м`якого, ніж передбачено законом.
При цьому, дана категорія правопорушень вчиняється водіями тільки навмисно, вчинене відноситься до грубого порушення, а водій не може не розуміти загрози для оточуючих своєї власної поведінки.
У даному випадку, з огляду на положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Так, у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року ЄСПЛ у складі його Великої Палати, постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Однак, відомості стосовно особи ОСОБА_1 , який є військовослужбовцем, не можуть слугувати підставою для задоволення апеляційних вимог з урахуванням встановленої законодавцем безальтернативної санкції, характеру вчиненого діяння та суспільної небезпеки правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Інші доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться до незгоди з оскаржуваним рішенням.

Відтак, позиція апелянта, яка викладена ним в апеляційній скарзі, розцінюється апеляційним судом, як спосіб ухилення від адміністративної відповідальності за вчинене правопорушення.

Апеляційний суд враховує, що ЄСПЛ вказав, що п. 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі- Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної постанови у межах доводів і вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції щодо визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за наведених у постанові обставин, ґрунтується на належних, достовірних і допустимих доказах, які будучи проаналізованими, не викликають сумнівів у наявності в діях правопорушника ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Керуючись ст.ст. 268, 283, 289, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Комаса Олександр Володимирович, залишити без задоволення.

Постанову Хаджибейського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2026 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду      С.М. Сегеда