ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
2 квітня 2026 року 
м. Київ
справа № 990/395/25
провадження № 11-488заі25
Велика Палата Верховного Суду у складі: 
судді-доповідачки Стрелець Т. Г.,
суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Гімона М. М., Губської О. А., Ємця А. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартинюк Н. М., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Ступак О. В., Ткача І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю.
розглянула в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 грудня 2025 року (судді Білак М. В., Єресько Л. О., Радишевська О. Р., Смокович М. І., Соколов В. М.) в адміністративній справі № 990/395/25 за позовом  ОСОБА_1 до Президента України Володимира Зеленського про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИЛА:
Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог та заперечень
1. У серпні 2025 року ОСОБА_1 (далі - також позивач) звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (далі - Касаційний адміністративний суд) як суду першої інстанції з адміністративним позовом до Президента України В. Зеленського (далі - відповідач), у якому з урахуванням уточнених позовних вимог остаточно просив:
- визнати протиправною бездіяльність Президента України В. Зеленського, яка полягає у нерозгляді по суті звернення від 10 червня 2025 року з питань, пов`язаних із порушенням конституційних прав та свобод ОСОБА_1 шляхом незаконного застосування до нього обладнання випромінюючого типу дії, що перебуває у користуванні Комунального підприємства «Київський метрополітен» (далі - КП «Київський метрополітен»), яке належить територіальній громаді міста Києва, інтереси якої представляє Київська міська рада;
- зобов`язати відповідача надати по суті відповідь на звернення ОСОБА_1 від 10 червня 2025 року «Про реформування кібернетичної станції казенного підприємства «Укрспецзв`язок», яка на момент 2015 року з порушенням вимог статті 76 Господарського кодексу України (далі - ГК України) була передана державою в особі Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (далі - Держспецзв`язок) в оперативне управління Казенному підприємству «Укрспецзв`язок» (далі - КП «Укрспецзв`язок»), що отримує прибуток від своєї діяльності в економічні сфері;
- на підставі частин третьої, четвертої статті 23 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3475-IV «Про Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України» (далі - Закон № 3475-IV), а також на підставі частин десятої, одинадцятої Закону України від 9 січня 2025 року № 4196-IX «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб» (далі - Закон № 4196-IX) зобов`язати Президента України забезпечити передачу об`єктів державної власності, що перебувають за адресою: м. Київ, вул. Гетьмана Скоропадського, 16/18 в оперативному управлінні КП «Укрспецзв`язок» Фонду державного майна України, з метою подальшого підпорядкування станції спеціального зв`язку разом з належною до неї фізичною інфраструктурою (зокрема, будинком на вул. Гетьмана Скоропадського, 25) у компетенцію Служби безпеки України (далі - СБУ) або для подальшої ліквідації станції спецзв`язку КП «Укрспецзв`язок» як репресійного, антиконституційного утворення, яке станом на 2025 рік не відповідає національним інтересам українського суспільства та сучасним безпековим потребам держави.
2. Позивач вказує, що він працював державним експертом управління експертно-аналітичного забезпечення Апарату Ради національної безпеки і оборони України (далі - РНБО) у період з 2006 по 2011 роки та вже 11 років знаходиться у віртуально-електронному концтаборі психофізичної катівні КП «Укрспецзв`язок» та піддається нелюдським тортурам, фізичним знущанням з боку радіооператорів зазначеного підприємства, на оснащенні якого знаходиться біокібернетичне обладнання психофізичного впливу випромінюючого типу (хвильова психофізична зброя).
Твердить, що протягом тривалого часу працівники КП «Укрспецзв`язку» за таємною програмою радянського КДБ до позивача незаконно застосовуються психофізичні генератори, якими його катують, тероризують його психіку, а його мозок, тіло та всі фізичні процеси повністю контролюються нейрокомп`ютером зі станції з радіоелектронної боротьби та розвідки, що функціонує в межах станції спеціального зв`язку та знаходиться в компетенції КП «Укрспецзв`язок» на правах оперативного управління.
Зважаючи на встановлені та перевірені у процесі власного розслідування факти, позивач дійшов висновку, що порушення його прав та свобод пояснюється саме тим, що КП «Укрспецзв`язок», будучи цивільним підприємством з комерційним статусом, не уповноважена законодавством України на забезпечення державної безпеки та не має законних підстав, які б дозволяли користуватись кібернетичною станцією, що за своїми функціями та технічним оснащенням є військовим формуванням оборонно-правоохоронного призначення, а це гостро суперечить вимогам частини першої статті 76 ГК України (а на теперішній час перехідному Закону № 4196-ІХ, яким ГК України замінено).
На думку позивача, єдиним можливим варіантом припинення злочинних дій, що порушують його права та свободи, є реформування КП «Укрспецзв`язок», повна заміна особового складу кіберстанції (який дискредитував себе злочинами проти суспільства) та передача кібернетичної станції у компетенцію СБУ.
Відтоді як Закон № 4196-IXнабрав чинності, КП «Укрспецзв`язок» неправомірно здійснює оперативне управління державним майном, зареєстрованим за адресою: вул. Гетьмана Павла Скоропадського, 16/18, м. Київ.
На переконання ОСОБА_1 , зазначені факти потребують негайного реагування саме з боку Президента України.
У своєму зверненні до Президента України від 10 червня 2025 року позивач вказував, що безкарність злочину, який вчиняється щодо нього групою радіооператорів КП «Укрспецзв`язок», можлива саме через порушення законодавства при створенні казенного підприємства та через комерційний статус цього підприємства, що дозволяє радіооператорам ТІЗ «ОБРІЙ-К» отримувати дохід за надані замовникам «послуги», тобто за катування громадян України радіоакустикою у мозок та каліцтво генераторами випромінюючого типу дії.
Проте такий лист був скерований Офісом Президента України до Національної поліції України, яка, на переконання позивача, не має компетенції у таких питаннях.
Причинами порушень своїх громадянських прав на життя, здоров`я, працю, невтручання у сімейне життя, безпеку життєвого простору та честь і гідність позивач вважає ненадання Президентом України В. Зеленським відповіді на його звернення від 10 червня 2025 року по суті порушених питань, а також відмову Президента України реагувати на порушення національного законодавства у сфері національної безпеки, яке Конституцією України віднесено саме до його компетенції.
Способом захисту порушених конституційних прав та свобод у цій ситуації позивач вважає надання йому відповіді на звернення від 10 червня 2025 року (з урахуванням питань, порушених у додатках 1-4 до цього листа), а також приведення до ладу законодавства, яке регулює діяльність Держспецзв`язку та підпорядкованого йому КП «Укрспецзв`язок». Адже ті порушення в сфері володіння державним майном, які передані казенним та комунальним підприємствам в управління та користування, вже сім місяців як не відповідають чітко прописаним вимогам Закону № 4196-ІХ.
Оскільки державне майно, зареєстроване за адресою: вул. Гетьмана Павла Скоропадського, 25, м. Київ, було передано державою в особі Держспецзв`язку у компетенцію КП «Укрспецзв`язок» актом приймання-передачі № 1/1 від 31 серпня 2015 року, затвердженим наказом комісії Держспецзв`язку № 476 від 21 серпня 2015 року, то вся правова відповідальність за наслідки, які витікають з характеру, мети та цілей використання переданих казенному підприємству об`єктів та кіберобладнання, покладається на державу в особі Держспецзв'язку, яка підпорядкована Президентові України і контролюється персонально Президентом у сферах національної безпеки та спеціального зв`язку.
З метою припинення психофізичного та фінансового терору з боку працівників КП «Укрспецзв`язок», а також у його функціональних рамках зареєстрованого на Київську міську раду ТІЗ «ОБРІЙ-К», з 2021 по 2025 роки позивач звертався з листами та скаргами про захист до Президента України В. Зеленського як до гаранта прав та свобод громадян України. Однак ніякого позитивного результату такі звернення не дали: психофізичний терор щодо нього продовжується, а вся тваринна власність у квартирі вбивається працівниками ТІЗ «ОБРІЙ-К», які мають незаконно наданий їм доступ до випромінюючого обладнання Київського метрополітену.
Наполягає, що він протягом 2020-2025 років неодноразово звертався безпосередньо до Президента України В. Зеленського зі скаргами про порушення конституційних прав та свобод військовим формуванням - підрозділом КП «Укрспецзв`язок», у яких описував факти незаконного застосування технічного обладнання випромінюючого та радіоакустичного типу дії, яке цілодобово використовується без контролю та нормативно-правових підстав, визначених будь-яким законом, регламентом, положенням або інструкцією. Проте жодного разу не було отримано відповіді саме від Президента України, а всі звернення без жодної резолюції Президента В. Зеленського та законної підстави передавалися Офісом Президента України до Національної поліції, що прямо суперечить вимогам абзацу п`ятого статті 7 Закону України від 2 жовтня 1996 року № 393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі - Закон № 393/96-ВР), яким забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.
На думку позивача, Офіс Президента України не є органом, передбаченим Конституцією України, регулюється Положенням, яке має підзаконну силу дії. Тому відповіді Офісу Президента України у частині порушення конституційних прав та свобод громадян не можуть вважатися відповіддю Президента України як суб`єкта владних повноважень, функції якого регулюються Конституцією України. Внаслідок таких дій позивача фактично позбавили можливості реалізувати своє право на звернення до Президента України на підставі статті 102 Конституції України.
З посиланням на статтю 5 Закону № 393/96-ВРпозивач доводить, що його звернення до Президента України В. Зеленського від 18 січня 2025 року та від 10 червня 2025 року були пов`язані саме з вимогою припинити незаконні дії працівників КП «Укрспецзв`язок», які вчиняються щодо нього у формі катування. Такі звернення мали не абстрактний характер, а несли в собі конкретні відомості про те, хто катує, звідки та з якою метою, з підкріпленням аргументів та доводів конкретними доказами (світлинами та відео) та містили чіткі шляхи вирішення цієї проблеми.
Під умисними діями КП «Укрспецзв`язок» позивач має на увазі замовне та злочинне рішення цього підприємства: «посадити» його на нейрокомп`ютер та ЕОМ станції спеціального зв`язку та тримати довічно у психофізичній в`язниці; катувати мікрохвильовими радіоголосами через систему радіочастотного зв`язку «Хвиля»; опромінювати тіло, спинний мозок, калічити променями зуби, статеві та внутрішні органи генераторами випромінюючого типу дії (ультразвуком, електрострумом низької напруги, НВЧ мікрохвилями) з метою нанесення максимальної шкоди здоров`ю та для спричинення передчасної, неприродньої смерті або доведення до самогубства; довічно (пожиттєво) шпигувати за думками та діями через нейрокомп`ютер, підключений до мозку, з метою умисного використання отриманої інформації в цілях переслідування та подальшого нанесення шкоди; щоночі катувати штучно згенерованими нейроснами через програмні електронно-обчислювальні машини (ЕОМ), що встановлені на станції спеціального зв`язку казенного підприємства «Укрспецзв`язок»; позбавити будь-якого фінансового доходу (зокрема, роботи на державній службі та у сфері приватного підприємництва) і довічно тримати на соціальному дні; знущатись над психікою електромагнітними технічними засобами психофізичного впливу випромінюючого типу дії; спотворити долю та докорінно змінити напрями розвитку доленосних подій у житті, з намірами перетворити на нещасну, малозабезпечену людину; вбивати всі живі істоти в помешканні та тримати в духовній ізоляції.
Незважаючи на порушення конституційних прав та свобод, гарантом яких виступає Президент України, всі надіслані упродовж 2021-2025 років звернення (листи та скарги на переслідування підпорядкованою Президентові структурою), протиправно були скеровані Офісом Президента до Національної поліції.
Детально проаналізувавши проблему свого переслідування працівниками кіберстанції КП «Укрспецзв`язок», позивач дійшов висновку, що репресії, яким він піддається з боку радіооператорів цього підприємства, можливі лише через те, що казенне підприємство, будучи комерційною структурою, займається невластивою йому діяльністю у сфері державної безпеки. Ні за своїм комерційним статусом, ні за профілем діяльності, ні за функціональними повноваженнями, визначеними в статуті, КП «Укрспецзв`язок» не має законодавчого права розпоряджатись кіберстанцією спеціального зв`язку та проводити будь-яку кібердіяльність у сфері забезпечення державної та національної безпеки, як це наразі відбувається.
3. Відповідач позову не визнав. Вказує, що основними завданнями Офісу Президента України є організаційне, правове, консультативне, інформаційне, експертно-аналітичне та інше забезпечення здійснення Президентом України визначених Конституцією України повноважень.
Покликається на підпункт 22 пункту 4 Положення про Офіс Президента України, затвердженого Указом Президента України від 25 червня 2019 року № 436/2019 (далі - Положення № 436/2019), яким визначено, що Офіс Президента України відповідно до покладених на нього завдань організовує прийом громадян, які звертаються до Президента України, здійснює розгляд звернень громадян, а також звернень органів місцевого самоврядування, політичних партій та громадських об`єднань (у тому числі професійних спілок), підприємств, установ, організацій, здійснює облік і аналіз таких звернень, на основі аналізу звернень розробляє та подає Президентові України пропозиції щодо розв`язання порушених у них проблем.
За правилами статті 7 Закону № 393/96-ВРзвернення громадян повинен розглядати той орган, до компетенції якого належить вирішення порушених у цих зверненнях питань.
Водночас розгляд і вирішення питань, порушених позивачем у його зверненнях, не належить до повноважень Президента України, які вичерпно визначені Конституцією України.
Згідно з підпунктами 6 та 7 пункту 4 Положення про Національну поліцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 877 (далі - Положення № 877), Національна поліцію відповідно до покладених на неї завдань уживає заходів, спрямованих на усунення загроз життю та здоров`ю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли внаслідок учинення кримінального, адміністративного правопорушення; здійснює своєчасне реагування на заяви та повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події.
Ураховуючи, що у своєму зверненні від 10 червня 2025 року позивач зазначав про наявність загрози його життю та порушував питання про відкриття кримінального провадження з цього приводу, Офіс Президента України цілком обґрунтовано направив таке звернення за належністю до Національної поліції України як до уповноваженого органу виконавчої влади у сфері забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. 
З посиланням на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постанові від 14 березня 2024 року у справі № 240/25193/23, представник відповідача просив врахувати, що Президент України, так само як і інші органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи, повинен дотримуватися встановленого статтею 19 Конституції України правового порядку, відповідно до якого такі суб`єкти зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Переконання позивача про найвищий статус Президента України в державі, який дозволяє йому втручатися у діяльність інших органів державної влади, впливаючи таким чином на їхні дії чи прийняття певних рішень, представник відповідача вважає хибними. Очікувати чи вимагати від Президента України діяти поза правовим полем відповідно до будь-чиїх очікувань означає нівелювати положення Основного Закону України, гарантом додержання якого і є глава держави.
4. Позивач подав відповідь на відзив, у якій висловився щодо повноважень Офісу Президента України. Переконаний, що конкретні управлінські рішення за його зверненням мав би приймати не Офіс Президента, а сам Президент України В. Зеленський і тільки після цього Офіс мав би надати відповідь.
Позивач вважає роз`яснення представника відповідача щодо повноважень Офісу Президента некоректними та алогічними. 
На переконання позивача, у спірному випадку вирішення питань, пов`язаних з порушенням казенним підприємством його конституційних прав та свобод, функціонально не може відноситись до компетенції Офісу Президента України. Відповідно й забезпечити поновлення порушених прав та реальне виконання прийнятих у зв`язку із заявою чи скаргою рішень Офіс Президента України не може, оскільки це є повноваженнями Президента України В. Зеленського, визначені частиною третьою статті 23 Закону № 3475-IV.
Звернення до Президента України В. Зеленського від 10 червня 2025 року в черговий раз було скеровано Офісом Президента України до Національної поліції, незважаючи на те що поліція в особі Головного управління Національної поліції у місті Києві була відповідачем у судовій справі № 761/39546/24 (як і Офіс Президента України), тим самим порушено право на звернення громадян до органів державної влади та створення нездоланних перешкод для припинення дій, які порушують конституційні права і свободи.
Наголошує, що його звернення торкаються не участі в управлінській діяльності держави, а вимог припинити злочинні дії радіооператорів КП «Укрспецзв`язок», які намагаються позбавити позивача життя. Саме тому способом захисту злочинно порушених КП «Укрспецзв`язок» конституційних прав і свобод ОСОБА_1 вважає реформування кібернетичної станції спеціального зв`язку, як того вимагає частина третя статті 14 Закону № 4196-IX.
У своєму зверненні від 10 червня 2025 року позивач повідомив В. Зеленському не просто про існування загроз його життю, а про замах на життя з метою фізичного знищення.
Обставини справи, установлені судом першої інстанції
5. 10 червня 2025 року ОСОБА_1 подав до Президента України В. Зеленського звернення, якому він дав назву «Про реформування кібернетичної станції казенного підприємства «Укрспецзв`язок», яка підприємству була незаконно передана в управління у 2015 році розпорядженням Кабінету Міністрів України № 705-р».
Звернення обґрунтоване тим, що ОСОБА_1 піддається репресіям та переслідуванню президентською силовою структурою. Тому наполегливо вимагав від Президента України реагування як Головнокомандувача, який здійснює керування військовим формуванням, - Держспецзв`язком.
Позивач повідомив, що, маючи чітко визначені функції, прописані в пункті 2 статуту казенного підприємства, радіооператори КП «Укрспецзв`язок» на замовлення корумпованих високопосадовців катують громадян України кіберзброєю та виконують мафіозні страти людей. Все, чим зайняті радіооператори казенного підприємства, - це психофізичне катування українців та вбивство їх домашніх тварин генераторами випромінюючого типу. Місце розташування цього летального обладнання йому відоме та зазначено у зверненні - це дах житлового будинку на вул. Гетьмана Скоропадського, 25 та апаратна, що розміщена в локації станції метро «Університет».
У цьому зверненні позивач зазначив, що, не отримавши від Президента України належної реакції на його попередні скарги, він упродовж трьох років звертався до Національної поліції України з вимогою порушити кримінальну справу щодо замаху на вбивство та умисного знищення домашніх тварин кібернетичними засобами випромінення. Втім поліція, на переконання заявника, відмовилася проводити будь-яке розслідування та, маючи всю необхідну інформацію для цього, продемонструвала бездіяльність, що мало наслідком подання до судів декількох позовних заяв щодо неправомірних дій Держспецзв`язку, КП «Укрспецзв`язок» та бездіяльності Національної поліції України.
Позивач наголосив, що здійснення злочину, який вчиняють щодо нього радіооператори КП «Укрспецзв`язок», стало можливим саме через комерційний статус цього казенного підприємства, що, у свою чергу, є грубим порушенням норм законодавства України, оскільки підприємницька діяльність не може проводитися у сфері державної та національної безпеки.
На переконання позивача, здійснюючи свою репресійну функцію на кіберстанції, КП «Укрспецзв`язок» фактично знаходиться за межами правового поля законодавства України, у своїй кібердіяльності на станції зв`язку не спирається на жодний закон України та не регулюється жодним з двох існуючих у цій сфері національних регуляторів - ні комісією НКЕК, ні Генеральним штабом Збройних Сил України. Все, чим зараз займаються радіооператори КП «Укрспецзв`язок», допущені до обладнання випромінюючого типу дії, - це проведення каральних акцій проти мирних, ні в чому не винуватих громадян та здійснення політичних репресій щодо державних службовців.
На підставі того, що Держспецзв`язок підпорядковується Президентові України, з метою декриміналізації державної безпеки, ОСОБА_1 у своєму зверненні від 10 червня 2025 року просив Президента України В. Зеленського провести кадрову реформу на КП «Укрспецзв`язок» та передати своїм указом кібернетичну станцію Укрспецзв`язок в компетенцію СБУ як єдиного законодавчого силового органу, який у межах державного апарату має право здійснювати антитерористичну та кібернетичну діяльність у сфері державної безпеки.
Оскільки, Президент України відповідно до Конституції України є гарантом додержання прав і свобод людини і громадянина, здійснює керівництво військовими формуваннями та керує сферою національної безпеки, то іншого способу припинити злочинні дії радіооператорів КП «Укрспецзв`язок», що порушують його право на життя, аніж запропонований ним у зверненні, або порушення кримінальної справи проти катів КП «Укрспецзв`язок», ОСОБА_1 не бачить.
Відповідь просив надіслати на електронну адресу та поштовим листом з рекомендованим повідомленням.
17 червня 2025 року позивача повідомлено про те, що його звернення від 10 червня 2025 року, яке надійшло до Офісу Президента України, надіслано з листом від 17 червня 2025 року № 22/029969-26 за належністю на розгляд у межах компетенції до Національної поліції України (лист за підписом завідувача відділу Департаменту з питань звернень громадян та доступу до публічної інформації Офісу Президента України).
Далі Управління превентивної діяльності ГУ НП у місті Києві 8 липня 2025 року надіслало начальнику Дарницького УП ГУНП у місті Києві звернення ОСОБА_1 щодо можливих протиправних дій відносно нього та з інших питань для проведення перевірки та вжиття відповідних заходів реагування в межах повноважень.
Дарницьке управління поліції листом від 30 липня 2025 року повідомило ОСОБА_1 про те, що матеріали щодо протиправних дій та пресингу невідомого зі складу апарату РНБО, котрий нібито застосовує психотропний терор, розглянуто згідно із Законом № 393/96-ВР. За час проведення перевірки встановити конкретну особу, котра могла б застосувати психотропний терор, не видається можливим. У подальшому в разі встановлення такої особи буде повідомлено додатково. 
Вважаючи свої права та інтереси порушеними, позивач звернувся із цим позовом до суду.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
6. Касаційний адміністративний суд рішенням від 17 грудня 2025 року відмовив у задоволенні позову.
Суд констатував, що повноваження Президента України чітко і вичерпно визначені Основним Законом України. 
Своєю чергою застосування главою держави та його допоміжними органами (у тому числі Офісом Президента України) повноважень, які визначені кримінальним процесуальним законом для сторін кримінального провадження, є неможливим.
З`ясувавши, що вирішення порушених у зверненні від 10 червня 2025 року питань не належить до повноважень Президента України з огляду на їх зміст, який указував на загрози життю та здоров`ю, суд першої інстанції дійшов висновку, що вказане звернення позивача обґрунтовано листом Офісу Президента України від 17 червня 2025 року № 22/029969-26 було надіслано на розгляд за належністю до Національної поліції України.
Оцінивши інші твердження позивача, якими він обґрунтовував позовну заяву, суд першої інстанції констатував відсутність протиправної бездіяльності відповідача щодо розгляду звернення ОСОБА_1 від 10 червня 2025 року.
Щодо реформування кібернетичної станції спеціального зв`язку з ініціативи Президента України, то суд першої інстанції констатував, що діяльність Державної служби спрямовується та координується виключно Кабінетом Міністрів України (стаття 23 Закону № 3475-IV). 
Тож позивач не позбавлений права звернутися з пропозицією до Кабінету Міністрів України, в якій висловити свою пораду, рекомендацію щодо діяльності Держспецзв`язку чи КП «Укрспецзв`язок», думки щодо правової основи діяльності цих суб`єктів. 
Короткий зміст та обґрунтування вимог, наведених в апеляційній скарзі. Позиція інших учасників справи щодо апеляційної скарги
7. До Великої Палати Верховного Суду надійшла апеляційна скарга  ОСОБА_1 ,у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, останній просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про задоволення позову.
За доводами апеляційної скарги, Президент України В. Зеленський протиправно передав звернення позивача від 10 червня 2025 року на розгляд Національній поліції України за належністю. Зазначає, що він у своїх попередніх зверненнях кілька разів просив відповідача не передавати його звернення бездіяльній поліції, а втрутитись у ситуацію самому на підставі президентських повноважень відносно Держспецзв`язку, яка за своїм профільним Законом № 3475-IVпідконтрольна Президентові України. У зверненні від 10 червня 2025 року ОСОБА_1 повідомив В. Зеленському, що Національна поліція України порушує конституційне право позивача на отримання державного захисту від посягання на його життя і здоров`я.
Крім того, позивач вважає, що питання, з яким він звернуся до Президента України, пов`язане саме з національною безпекою, оскільки за визначенням пункту 2 Статуту КП «Укрспецзв`язок» казенне підприємство забезпечує інтереси обороноздатності та безпеки держави, а сама кіберстанція Укрспецзв`язок, як і Держспецзв`язок, є військовим формуванням, що знаходиться у сфері компетенції Президента України.
Тож, ураховуючи важливість та гостроту проблеми, з якою позивач звернувся до Президента України, вважає, що сам формат відповіді на його звернення від 10 червня 2025 року не відповідає високому статусу Президента України, який у державі є ключовою особою в системі гарантування прав і свобод.
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі продовжує наполягати, що порушені ним у зверненні проблеми може вирішити лише Президент України, але ніяк не поліція. Позивач хоче отримати від відповідача вмотивовану відповідь, чому за каденції В. Зеленського продовжуються знущання. Вимагає, щоб його зняли з нейрокомп`ютера КП «Укрспецзв`язок», і припинили вбивати променями та радіоакустикою у мозок.
Окрім цього, в апеляційної скарзі позивач висловлює незгоду з рішеннями інших національних судів, які в справах (№760/16790/22, № 320/10089/24, № 753/23318/23, № 761/9830/25, № 761/39546/24) за його позовами стали на бік Укрспецзв`язку, Національної поліції та Президента України.
В апеляційній скарзі позивач окремо приділив увагу тому фактові, що на момент скеровування його звернення до органу поліції, тривав судовий процес у справі № 761/39546/24, в якій одним із відповідачем виступало ГУ НП у м. Києві.
На його думку, зазначена обставина в силу приписів статті 7 Закону № 393/96-ВР унеможливлювала направлення його звернення від 10 червня 2025 року на розгляд Національній поліції України за належністю.
Позивач твердить і про те, що якби Президент України мав наміри врегулювати проблеми, порушені в його зверненні від 10 червня 2025 року, а також у раніше надісланих зверненнях, то він мав скерувати згадане звернення на розгляд не до Національні поліції України, а до Спеціалізованої військової прокурати. 
Зазначає позивач і про необхідність реформування КП «Укрспецзв`язок» шляхом передачі його у компетенцію єдиного в Україні органу, який має право очолювати сферу забезпечення державної безпеки - СБУ.
Наполягає, що звернення із цим позовом не було імпульсивним рішенням. Позов підготовлений після проведення тривалого розслідування та численних спроб звільнитись від незаконного переслідування президентською силовою структурою.
Наостанок позивач зазначив, що справа мала розглядатися за правилами загального позовного провадження. Натомість суд першої інстанції призначив її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними в ній матеріалами.
8. Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення Касаційного адміністративного суду - без змін.
Фактично наведені у відзиві доводи на апеляційну скаргу дублюють зміст відзиву на позовну заяву.
9. Позивач подав відповідь на відзив, у якій продовжує наполягати на неналежному реагуванні Президента України на його звернення від 10 червня 2025 року. Доводить, що Президент України В. Зеленський є суб`єктом владних повноважень, який на підставі профільного Закону № 3475-IV здійснює управлінські функції відносно Держспецзв`язку та підлеглого йому КП «Укрспецзв`язок». Своєю чергою, Держспецзв`язок та, відповідно, КП «Укрспецзв`язок» є військовими формуваннями, які безпосередньо підпорядковуються Президентові України. Водночас Національна поліція України у межах чинного правового регулювання не уповноважена на проведення слідчих дій, досудового розслідування або відкриття кримінального провадження відносно працівників будь-якого військового формування.
Натомість органами, які законодавчо уповноважені на те, щоб розглядати звернення позивача, надіслане Президентові України, та вчиняти відповідні дії щодо порушених у ньому питань, є Спеціалізована прокуратура у сфері оборони, яка перебуває у відомстві Генерального прокурора, а також Державне бюро розслідувань, діяльність якого контролює Президент України.
Більше того, за твердженнями позивача, Офіс Президента України не повинен був направляти його звернення за належністю до Національної поліції України і з тих підстав, що поліція в особі ГУ НП у місті Києві є відповідачем у судовій справі № 761/39546/24 (як і Офіс Президента України). Такі дії, з погляду позивача, порушують його право на звернення до органів державної влади та створюють нездоланні перешкоди для припинення дій, які порушують конституційні права і свободи.
Далі позивач наполягає на терміновій необхідності реформування КП «Укрспецзв`язок» та передачі його в сферу компетенції СБУ.
10. 2 березня 2026 року через підсистему «Електронний суд» від ОСОБА_1 до Великої Палати Верховного Суду надійшла заява з назвою «Про порушення Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України вимог статті 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації», а також вимог статей 1, 3, 4 Закону України «Про національну безпеку України».
Позивач повідомив, що 16 лютого 2026 року він звернувся зі скаргою до Кабінету Міністрів України, в якій попросив Прем`єр-міністра України Свириденко Ю. А. розглядати його скаргу як повторний запит на доступ до публічної інформації. Але і цього разу Кабінет Міністрів України не знайшов дієвих механізмів адміністративного впливу на керівництво Держспецзв`язку та КП «Укрспецв`язок», обмежившись лише статистичною відпискою про те, що його скарга - запит від 16 лютого 2026 року скерована до Держспецзв`язку. Як і очікувалося, і цього разу Держспецзв`язку та КП «Укрспецзв`язок» не стали виконувати доручення Кабінету Міністрів України (лист № 4707/0/2-26 від 19 лютого 2026 року), обмежившись лише тим, що без письмової відповіді, супровідного листа або будь-якого іншого документа у відповідь на скаргу від 16 лютого 2026 року надіслали позивачу на електронну пошту чотири відпрацьованих відповіді, які раніше вже були йому надіслані на попередні запити про доступ до публічної інформації.
Позивач запевняє, що Держспецзв`язок та КП «Укрспецзв`язок» продовжують далі свідомо обмежувати його право на доступ до публічної інформації. Досі тривають посягання на життя позивача із застосуванням кібернетичної зброї.
11. 12 березня 2026 року через підсистему «Електронний суд» від ОСОБА_1 до Великої Палати Верховного Суду надійшла заява з назвою «Про злочинну бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону». 
Позивач повідомив, що 5 березня 2026 року вінзвернувся до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону з вимогою відкрити кримінальне провадження та провести розслідування тяжкого злочину, що вчиняється відносно ОСОБА_1 радіооператорами Цеху № 3 Центру технічної експлуатації № 1 КП «Укрспецзв`язок». До цієї скарги позивач долучив скріншот погрози його життю, яку він отримав на електронну пошту, а також листи, з якими він звертався до Президента України. Проте Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Центрального регіону протиправно відмовила позивачу в порушенні кримінальної справи у зв`язку з недостатністю даних для кваліфікації діяння саме як кримінального правопорушення. На думку позивача, протиправна бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону пояснюється тим, що в будівлі прокуратури за адресою: вул. Болбочана, 8-А (м. Київ) знаходяться електронні комутатори, через які вона здійснює відомчі комунікації зі станцією спецзв`язку КП «Укрспецзв`язок». Тому позивач має всі підстави вважати, що Спеціалізована прокуратура у сфері оборони втягнута в корупцію на рівні органів державної влади, які, згуртувавшись між собою (Національна поліція, Офіс Президента, Кабінет Міністрів України, Держспецзв`язку, КП «Укрспецзв`язок»), чинять спротив розслідуванню діяльності організованої злочинної групи радіооператорів Центру технічної експлуатації № 1 (вул. Гетьмана Скоропадського, 16/18, м. Київ), з`єднаного із супутниковим генераторним обладнанням, що вражає людей опроміненням та радіоакустикою (вул. Гетьмана Скоропадського, 25).
Власне на підставі викладеного ОСОБА_1 наполягає на державній реформі КП «Укрспецзв`язок», у складі якого в Цеху № 3 Центру технічної експлуатації № 1 станції спецзв`язку функціонує організована злочинна банда радіооператорів з числа колишніх працівників КДБ СРСР та навчених ними їх послідовників, допущених до управління обладнанням, що вражає опроміненням, кіберножем та радіоакустикою у мозок.
12. 1 квітня через підсистему «Електронний суд» від позивача до Великої Палати Верховного Суду надійшла заява з назвою «Про долучення відеодоказу ОСОБА_1 до судових матеріалів позовної заяви, апеляційної скарги та касаційної скарги у судових справах № 990/395/25, № 761/39546/24, № 320/13489/25, № 752/397/26». У цій заяві ОСОБА_1 просить розцінювати долучене відео як відеодоказ бездіяльності судів, правоохоронних органів та Офісу Генерального прокурора (Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону), яка призвела до безкарності працівників КП «Укрспецзв`язок», що під проводом директора КП «Укрспецзв`язок» Андрія Унтіли та Голови Держспецзв`язку Олександра Потія доводять замовне вбивство біокібернетичною зброєю ОСОБА_1 до летального виходу без будь-яких наслідків для убивць. 
У заяві зазначено, що це відео є відповіддю Вищій раді правосуддя, яка в особі дисциплінарних інспекторів О. Кабанця та І. Троня вісім місяців дозволяє суддям Касаційного цивільного суду цинічно знущатись над ним, що призвело до реальної загрози втрати життя колишнім працівником Апарату РНБО України ОСОБА_1 , позивачем у вищезазначених судових справах. 
Наголошено, що у разі продовження саботування суддями Касаційного цивільного суду його касаційної скарги, приведеної у відповідність вимогам ухвали Верховного Суду від 13 березня 2026 року, ОСОБА_1 залишає за собою право, або наділяє таким правом членів своєї сім`ї ставити у процесуальному порядку питання про співучасть суддівського корпусу Касаційного цивільного суду та його сприяння у виконанні замовного вбивства ОСОБА_1 .
Зазначено, що Кабінетові Міністрів України дане відео надсилається з метою урахування в роботі при проведенні реформування КП «Укрспецзв`язок» та його можливому (не дай Бог) перетворенні на Товариство з обмеженою відповідальністю.
Рух апеляційної скарги
13. Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 14 січня 2026 року відкрила апеляційне провадження в цій справі, а ухвалою від 11 лютого 2026 року призначила справу до розгляду в порядку письмового провадження.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
14. Положеннями статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
15. Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у пункті 4.1 Рішення від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
У пункті 4.2 цього Рішення Конституційний Суд України зазначив, що рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
16. Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
17. Частиною четвертою статті 22 КАС України встановлено, що Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи, зокрема, щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Президента України.
18. Особливості провадження в цій категорії справ визначені статтею 266 КАС України, частиною п`ятою якої встановлено, що судом апеляційної інстанції в цій категорії справ є Велика Палата Верховного Суду.
Згідно з пунктом 2 частини четвертої статті 266 КАС України Верховний Суд за наслідками розгляду справи може, зокрема, визнати дії чи бездіяльність Президента України протиправними, зобов`язати Президента України вчинити певні дії.
19. За змістом статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
20. У Рішенні Великої Палати Конституційного Суду України від 11 жовтня 2018 року у справі № 8-р/2018 вказано на те, що закріплений статтею 40 Конституції України інститут права на звернення має комплексний характер. Його утворюють різні за природою і призначенням юридичні засоби (інструменти), метою яких є забезпечення реалізації кожною людиною своїх прав і свобод, а також їх відстоювання, захист та відновлення у разі порушення.
21. Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулює Закон № 393/96-ВР. Цей Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.
Громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення (стаття 1 Закону № 393/96-ВР). 
Відповідно до статті 3 Закону № 393/96-ВР під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.
Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.
Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб (частини перша - четверта зазначеної статті).
Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями (частина третя статті 7 Закону № 393/96-ВР).
Статтею 12 Закону № 393/96-ВР визначено сферу його застосування, зокрема його дія не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про доступ до судових рішень», КАС України, законами України «Про запобігання корупції», «Про виконавче провадження» (частина перша цієї статті).
22. Звідси можна виснувати, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, які зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Водночас звернення громадян повинен розглядати той орган, до компетенції якого належить вирішення порушених у цих зверненнях питань, тому якщо питання, порушені в одержаному зверненні, не входять до повноважень відповідного органу, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ним за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.
При цьому частиною четвертою статті 7 Закону № 393/96-ВР встановлена заборона направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.
23. Отже, відповідаючи на поставлені в апеляційній скарзі питання, насамперед слід з`ясувати, чи зобов`язаний Президент України розглянути звернення позивача від 10 червня 2025 року з порушених питань та чи були підстави переадресовувати це звернення Національній поліції України для належного розгляду відповідно до статті 7 Закону № 393/96-ВР.
Дослідженням матеріалів справи встановлено, що у своєму зверненні від 10 червня 2025 року позивач вказував на існування загрози його життю з боку працівників (радіооператорів) КП «Укрспецзв`язок», які перетворилися на організовану злочинну групу, яка обслуговує мафію та паралельно уряд країни. Наголосив, що його звернення стосується не участі в управлінській діяльності держави, а вимог припинити злочинні дії радіооператорів КП «Укрспецзв`язок», які намагаються позбавити його життя. Вирішення такої проблеми позивач вбачав у проведенні кадрової реформи на КП «Укрспецзв`язок» та передачі її в компетенцію СБУ.
З`ясувавши, що вирішення порушених у зверненні від 10 червня 2025 року питань не належить до повноважень Президента України з огляду на їх зміст, який вказував на загрози життю та здоров`ю, Офіс Президента України здійснив пересилання його звернення за належністю відповідному та уповноваженому органу - Національній поліції України, на розгляд у частині питань, що належать до її компетенції.
Водночас позивач вважає, що Офіс Президента України не уповноважений надавати відповідь на його звернення. Твердить, що на звернення мав відреагувати сам Президент України В. Зеленський. Крім того, за доводами позивача, звернення на порушення вимог статті 7 Закону № 393/96-ВР було направлено на розгляд до органу, на дії якого він скаржився. За таких аргументів вважає бездіяльність відповідача протиправною.
24. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, Велика Палата Верховного Суду зазначає таке.
Частина друга статті 19 Конституції України зобов`язує органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Указана норма Основного Закону означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
При цьому вжите законодавцем формулювання «на підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.
«У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.
«У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.
Водночас протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Правовий статус Президента України визначено Конституцією України.
Так, статтею 102 Основного Закону України передбачено, що Президент України є главою держави і виступає від її імені, є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина.
Позаяк Президент України є органом державної влади [в одній особі], то це може означати, що глава держави зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що повноваження Президента України та Верховної Ради України визначаються виключно Основним Законом України і не можуть бути розширені законом або іншим нормативно-правовим актом. Так, у Рішенні від 7 квітня 2004 року № 9-рп/2004 зазначено, що повноваження Президента України, як і повноваження Верховної Ради України, визначаються Конституцією України; у Рішенні від 25 грудня 2003 року № 22-рп/2003 - що повноваження Президента України закріплені лише на конституційному рівні; у Рішенні від 10 квітня 2003 року № 7-рп/2003 - що повноваження Президента України вичерпно визначені Конституцією України, а це унеможливлює прийняття законів, які встановлювали б інші його повноваження (права та обов`язки). Цієї юридичної позиції Конституційний Суд України дотримувався у багатьох інших своїх рішеннях, зокрема від 16 травня 2007 року № 1-рп/2007, від 8 липня 2008 року № 14-рп/2008, від 2 жовтня 2008 року № 19-рп/2008, від 8 жовтня 2008 року № 21-рп/2008, від 7 липня 2009 року № 17-рп/2009; від 15 вересня 2009 року № 21-рп/2009, від 17 грудня 2009 року № 32-рп/2009, від 10 червня 2010 року № 16-рп/2010.
Отже, конституційно-правовий статус Президента України безпосередньо пов`язаний з визначенням компетенції глави держави. Компетенцію Президента України можна визначити як сукупність закріплених Конституцією та законами України підвідомчості та повноважень глави Української держави, шляхом встановлення якої фіксується обсяг і зміст його діяльності та визначається місце Президента в системі вищих органів державної влади. 
Повноваження Президента України закріплені в статті 106 Конституції України. Їх можна поділити на декілька груп, серед яких насамперед слід виділити такі: 1) представницькі повноваження, які дістають вияв тоді, коли Президент представляє нашу державу в міжнародних відносинах, приймає вірчі та відкличні грамоти дипломатичних представників інших держав тощо; 2) повноваження, що стосуються діяльності Верховної Ради України (наприклад, припинення її повноважень, якщо протягом 30 днів однієї чергової сесії пленарні засідання не можуть розпочатися); 3) повноваження, пов`язані з призначенням на посади і звільненням з посад членів Кабінету Міністрів України, голів місцевих державних адміністрацій та інших посадових осіб; 4) повноваження у сфері забезпечення державної незалежності, національної безпеки та оборони нашої країни, зокрема ті, що пов`язані з прийняттям рішення про загальну або часткову мобілізацію та запровадженням воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях; 5) установчі повноваження (утворення та ліквідація допоміжних органів і служб при Президентові); 6) повноваження в галузі правосуддя (здійснення помилування); 7) повноваження, пов`язані з наданням громадянства України та його позбавленням, наданням притулку в Україні; 8) повноваження у сфері законодавства, зокрема ті, що стосуються призначення всеукраїнського референдуму щодо змін Конституції України, право вето щодо прийнятих Верховною Радою України законів з наступним поверненням їх на повторний розгляд Верховної Ради.
При цьому найширші повноваження Президент України має у сфері міжнародних відносин та оборони.
Зміст наведених норм права дозволяє дійти висновку, що Президент України здійснює лише ті повноваження, які йому визначені Конституцією України. При реалізації громадянами України свого права на участь в управлінні державними і громадськими справами в усіх передбачених законом формах - пропозиціях, заявах і скаргах, Президент України діє через свій допоміжний орган - Офіс Президента України. Водночас ані Конституція України, ані Закон № 393/96-ВР не встановлюють обов`язок Президента України особисто розглядати індивідуальні звернення громадянина України та повідомляти його про результати розгляду такого звернення.
Слід констатувати, що вирішення порушених ОСОБА_1 у зверненні від 10 червня 2025 року питань не належить до повноважень Президента України, чітко визначених Конституцією України. 
25. В апеляційній скарзі позивач зазначає, що відповідь на його звернення від 10 червня 2025 року надав неуповноважений орган. 
Велика Палата Верховного Суду з такими твердженнями погодитися не може. 
Згідно з пунктами 1 і 3 Положення про Офіс Президента України, затвердженого Указом Президента України від 25 червня 2019 року № 436/2019 (далі - Положення № 436/2019) Офіс Президента України є постійно діючим допоміжним органом, утвореним Президентом України відповідно до пункту 28 частини першої статті 106 Конституції України.
Основними завданнями Офісу Президента України є організаційне, правове, консультативне, інформаційне, експертно-аналітичне та інше забезпечення здійснення Президентом України визначених Конституцією України повноважень (пункт 3 Положення № 436/2019).
На підставі підпункту 22 пункту 4 цього Положення Офіс Президента України відповідно до покладених на нього завдань організовує прийом громадян, які звертаються до Президента України, розгляд звернень громадян, а також звернень органів місцевого самоврядування, політичних партій та громадських об`єднань (у тому числі професійних спілок), підприємств, установ, організацій, здійснює облік і аналіз таких звернень, на основі аналізу звернень розробляє та подає Президентові України пропозиції щодо розв`язання порушених у них проблем.
Отже, необхідно погодитися із висновком суду першої інстанції, що відповідь на звернення позивача була надана уповноваженим органом, а не самим Президентом України.
26. Вище зазначалося, що листом Офісу Президента України від 17 червня 2025 року № 22/029969-26 звернення позивача було надіслано на розгляд за належністю до Національної поліції України.
Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку (частина перша статті 1 Закону України від 2 липня 2025 року № 580-VIII«Про Національну поліцію»; далі - Закон № 580-VIII).
Положення статті 2 Закону № 580-VIII, серед іншого, визначають, що основними завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності.
Згідно із частиною третьою статті 13 Закону № 580-VIII у складі поліції функціонують: 1) кримінальна поліція; 2) патрульна поліція; 3) органи досудового розслідування; 4) поліція охорони; 5) спеціальна поліція; 6) поліція особливого призначення; 7) інші підрозділи, діяльність яких спрямована на виконання завдань поліції або на забезпечення її функціонування, рішення про створення яких приймається керівником поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ.
Відповідно до приписів статті 23 Закону № 580-VIII поліція відповідно до покладених на неї завдань: вживає заходів, спрямованих на усунення загроз життю та здоров`ю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли внаслідок учинення кримінального, адміністративного правопорушення; здійснює своєчасне реагування на заяви та повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події.
Отже, у разі наявності відомостей стосовно фактів вчинення кримінальних правопорушень кожен має право звернутися з відповідними заявами до компетентних органів. 
Водночас застосування главою держави та його допоміжними органами (у тому числі Офісом Президента України) повноважень, які визначені кримінальним процесуальним законом для сторін кримінального провадження, є неможливим. 
У зверненні від 10 червня 2025 року позивач наголошував, що оскільки Президент України відповідно до Конституції України є гарантом додержання прав і свобод людини і громадянина, здійснює керівництво військовими формуваннями та керує сферою національної безпеки, іншого способу припинити злочинні дії радіооператорів Укрспецзв'язку, що порушують право ОСОБА_1 на життя, аніж реформування КП «Укрспецзв'язок» або порушення кримінальної справи проти катів Укрспецзв'язку він не вбачає.
Оскільки звернення від 10 червня 2025 року фактично містило повідомлення про вчинення злочинних дій стосовно позивача, Офіс Президента України обґрунтовано скерував звернення за належністю відповідному та уповноваженому органу - Національній поліції України, на розгляд у частині питань, що належать до її компетенції.
Велика Палата Верховного Суду не встановила порушень правил скерування звернення позивача за належністю до органу поліції. Із змісту звернення не вбачається, що в ньому позивач скаржився на дії Національної поліції України та просив застосувати до цього органу заходи відповідальності. Факт звернення до Національної поліції України по тексту звернення виглядає як загальний виклад обставин.
27. Необхідно також відхилити твердження позивача про те, що Офіс Президента України не мав скеровувати його звернення до органу поліції, оскільки тривав судовий процес у справі № 761/39546/24, в якій одним із відповідачем виступало ГУ НП у м. Києві.
З цього приводу Велика Палата Верховного Суду наголошує, що, незважаючи на те, що в справі № 761/39546/24 ОСОБА_1 визначив як одного із відповідачів ГУ НП у м. Києві, позовні вимоги до нього не заявлялися. Крім того, станом на момент звернення позивача до Президента України (10 червня 2025 року) спір в цивільній справі вже був вирішений по суті (Київський апеляційний суд постановою від 28 травня 2025 року залишив без змін рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 6 березня 2025 року про відмову у задоволенні позову).
28. В апеляційній скарзі позивач стверджує, що ніхто, крім Президента України В. Зеленського, не вправі ініціювати реформування Держспецзв`язку та підпорядкованого їй КП «Укрспецзв`язок», і ніхто, крім Президента, не може контролювати дотримання цими силовими структурами вимог національного законодавства. 
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 8 липня 2015 року № 705-р було утворено КП «Укрспецзв`язок» з віднесенням його до сфери управління Адміністрації Держспецзв`язку. Установлено основні завдання казенного підприємства, якими є забезпечення функціонування вузлів зв`язку спеціального призначення у мирний час, в умовах надзвичайних ситуацій, надзвичайного та воєнного стану відповідно до законодавства.
Правові основи організації та діяльності Держспецзв`язку врегульовує Закон № 3475-IV. 
Держспецзв`язок є державним органом, який призначений для забезпечення функціонування і розвитку державної системи урядового зв`язку, Національної системи конфіденційного зв`язку, формування та реалізації державної політики у сферах криптографічного та технічного захисту інформації, кіберзахисту, поштового зв`язку спеціального призначення, урядового фельд`єгерського зв`язку, активної протидії агресії у кіберпросторі, а також інших завдань відповідно до закону (частина перша статті 2 Закону № 3475-IV).
Стаття 23 Закону № 3475-IV регулює питання контролю за діяльністю Держспецзв`язку.
Відповідно до частин першої-третьої зазначеної статті контроль за діяльністю Держспецзв`язку здійснюється в порядку, визначеному Конституцією та законами України.
Діяльність Держспецзв`язку спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України.
Держспецзв`язок підконтрольний Верховній Раді України. З питань, пов`язаних із забезпеченням національної безпеки та оборони України, Держспецзв`язок підпорядковується і підконтрольна Президентові України.
Отже, законодавець у частині другій статті 23 Закону № 3475-IV чітко визначив, що діяльність Державної служби спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України.
Відтак суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що позивач у порядку та спосіб, визначені Законом № 393/96-ВР, може звернутися з пропозицією до Кабінету Міністрів України, в якій висловити свою пораду, рекомендацію щодо діяльності Держспецзв`язку чи КП «Укрспецзв`язок». Висловити думки щодо правової основи діяльності відповідних органів. 
Слід також відзначити, що Верховна Рада прийняла Закон № 4196-IX, яким ухвалила важливі зміни. Серед ключових новацій цього закону - заміна такої організаційно-правової форми суб`єктів господарювання, як державні підприємства, у тому числі казенні підприємства. У зв`язку із цим Кабінет Міністрів України ухвалив низку постанов, які визначають механізм перетворення державних і комунальних підприємств. Ухвалення постанов відбулося в рамках реформи системи організаційно-правових форм власності.
Далі Адміністрація Держспецзв`язку видала наказ від 16 лютого 2026 року № 128, згідно із пунктом 1 якого реорганізувала КП «Укрспецзв`язок» (код згідно з ЄДРПОУ 39908375) шляхом його перетворення у ТОВ «Укрспецзв`язок», 100 відсотків часток у статутному капіталі якого належить державі.
29. Підсумовуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Касаційного адміністративного суду про наявність підстав для відмови в задоволенні позову.
30. Велика Палата Верховного Суду також не вбачає порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині розгляду цієї справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними в ній матеріалами. 
У статті 12 КАС України законодавець визначив, що адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи, зокрема, щодо оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію.
Особливості розгляду окремих категорій справ незначної складностіпередбачені встатті 263 КАС України.
За правилами цієї норми суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію.
Отже, ураховуючи характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі, Касаційний адміністративний суд правильно розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними в ній матеріалами.
Також слід зазначити, що суд першої інстанції в ухвалі від 7 жовтня 2025 року належним чином оцінив клопотання позивача про розгляд справи у відкритому судовому засіданні та відмовив в його задоволенні.
31. Щодо поданих позивачем на стадії апеляційного розгляду заяв від 2 та 12 березня 2026 року Велика Палата Верховного Суду вважає за доцільне вказати на таке.
У цих заявах позивач доводить бездіяльність Кабінету Міністрів України та Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону щодо розгляду його звернень (скарг) від 16 лютого та 5 березня 2026 року відповідно. 
Тобто обставини, викладені в згаданих заявах, не стосуються предмета доказування в цій справі та виникли вже після ухвалення оскаржуваного рішення суду. Відповідно такі обставини є новими і не охоплюються предметом цього спору.
32. Щодо відеодоказу, який позивач просить долучити до матеріалів справи на підставі заяви від 1 квітня 2026 року, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що зафіксоване на відео звернення ОСОБА_1 не містить обставин, що охоплюються предметом доказування у цій справі. 
33. Інші міркування і твердження позивача в апеляційній скарзі не спростовують правильності правових висновків Касаційного адміністративного суду, викладених в оскаржуваному рішенні.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
34. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
На підставі частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Висновки щодо розподілу судових витрат
35. Згідно із частиною шостою статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки Велика Палата Верховного Суду не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то перерозподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 242, 266, 308, 311, 315, 316, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 грудня 2025 року в адміністративній справі № 990/395/25 залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідачка			Т. Г. Стрелець	
Судді:	О. О. Банасько		О. В. Кривенда	
	О. В. Білоконь		М. В. Мазур	
	О. Л. Булейко		Н. М. Мартинюк	
	І. А. Воробйова		К. М. Пільков	
	М. М. Гімон		С. О. Погрібний	
	О. А. Губська		Н. С. Стефанів	
	А. А. Ємець		О. В. Ступак	
	Л. Ю. Кишакевич		І. В. Ткач	
	В. В. Король  С. І. Кравченко		О. С. Ткачук  В. Ю. Уркевич