ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 березня 2026 року 
м. Чернівці
справа № 719/746/25
провадження 822/529/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кулянди М.І.,
суддів: Височанської Н.К., Одинака О.О., 
за участю секретаря судового засідання Скулеби А.І.,
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач ОСОБА_2 , 
третя особа, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Новодністровської міської ради Дністровського району Чернівецької області ,
апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 08 січня 2026 року та на додаткове рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 21 січня 2026 року,
головуючий у суді першої інстанції суддя Вербіцька М.В.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що відповідач не виконує свої обов`язки щодо виховання та утримання дочки, не цікавиться її життям, здоров`ям, не вчиняє будь-яких дій, які становлять зміст батьківства, а тому наявні об`єктивні підстави для позбавлення батьківських прав.
З урахуванням викладеного, просила суд позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вирішити питання про розподіл судових витрат.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Новодністровського міського суду Чернівецької області від 08 січня 2026 року у задоволенні позову відмовлено. 
Додатковим рішенням Новодністровського міського суду Чернівецької області від 21 січня 2026 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 гривень.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є крайнім заходом та не відповідатиме інтересам дитини, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно дочки.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Також просить скасувати додаткове рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 21 січня 2026 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_5 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити в повному обсязі.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та не обгрунтованим, оскільки судом першої інстанції неповно та неправильно встановлено обставини, що мають значення для справи.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , не надав належної правової оцінки сукупності доказів, які підтверджують факт систематичного та свідомого ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, що згідно з пунктом 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України є самостійною підставою для застосування такого заходу. 
Зокрема, судом проігноровано той факт, що відповідач не бачив дитину фактично з тримісячного віку, не виявляє інтересу до її здоров`я, фізичного та духовного розвитку, що в розумінні пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» кваліфікується як ухилення від виховання дитини.
Суд помилково ототожнив відсутність заборгованості по аліментах, які стягуються у примусовому порядку, з належним виконанням батьківських обов`язків. Примусове стягнення аліментів через виконавчу службу свідчить про ухилення батька від добровільного виконання обов`язку утримувати дитину, а не про належне виховання. Належне виконання передбачає добровільну, регулярну участь у матеріальному забезпеченні та вихованні, тоді як примус - це захід відповідальності за невиконання батьківських обов`язків.
Щодо додаткового рішення вказує на те, що задовольняючи заяву, без аналізу змісту договору, суд першої інстанції порушив вимоги статті 89 Цивільно- процесуального кодексу України щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження доказів та статтю 81 Цивільно процесуального кодексу України, за якою доказування не може ґрунтуватися на припущеннях про наявність договірних умов.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанцій
Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Новодністровського міського суду Чернівецької області від 11 лютого 2025 року розірвано.
Під час шлюбу у сторін народились дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Рішенням Новодністровського міського суду Чернівецької області від 11 лютого 2025 року стягнуто аліменти з ОСОБА_2 на утримання дитини в розмірі частини усіх видів заробітку (доходу) до досягнення дитиною повноліття та в розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу) на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку (а.с.13-14).
Дитина проживає разом з матір`ю за адресою: квартира АДРЕСА_1 .
Відповідно до посвідчення, серії НОМЕР_1 , виданого 30 листопада 2021 року, ОСОБА_2 є учасником бойових дій та ветераном війни.
Висновком органу опіки та піклування, який затверджений рішенням виконавчого комітету Новодністровської міської ради визнано не доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , відносно малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 68-72).
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. 
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України.
Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України (у редакції, чинній на час розгляду судами спору) визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо вихованню дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).
У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення мати спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.
Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.
Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з дотриманням вимог статей 89, 263-264 ЦПК України, повно та всебічно з`ясував обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав. 
Посилання апелянта в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_2 не здійснює свої батьківські обов`язки, направлені на підтримання нормального спілкування чи виховання дитини, не є підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав.
При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними.
З урахуванням обставин цієї справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про те, що при розгляді справи не було встановлено фактичних даних, які б давали підстави вважати, що поведінку відповідача неможливо змінити, не містить таких даних і поданий висновок органу опіки та піклування, у якому наведено загальні формулювання щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав.
Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав, висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, свідчить про його інтерес до дочки.
Судом обґрунтовано покладено в основу рішення заперечення органу опіку та піклування проти позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої дочки сторін, викладені у рішенні Висновку виконавчого комітету Новодністровської міської ради від 09 жовтня 2025 року. 
Матеріали справи не містять доказів, які вказують на наявність виняткового випадку для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, яке є крайнім заходом вирішення сімейних питань, а також достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості матері як особи, що становить реальну загрозу для дітей, їх здоров`я та психічного розвитку.
Апеляційний суд звертає увагу, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справ, є безпідставними, оскільки докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права. 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права
Щодо додаткового рішення
Постановляючи додаткове рішення суд виходив із того, що докази, які надані стороною, у своїй сукупності є достатніми для встановлення наявності договірних відносин між відповідачем та його адвокатом Радамовським М. М. та понесення ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 15 000 гривень.
Однак, із таким висновком суду колегія суддів не погоджується, з огляду на наступне.
За змістом пункту 1 частини другої статті 137 ЦПК України здійснені стороною у справі судові витрати на правничу допомогу визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що сторона зробила про це відповідну заяву.
Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Із матеріалів справи вбачається, що інтереси відповідача ОСОБА_2 в суді першої інстанції представляв адвокат Радамовський М. М., на підставі ордера на надання правничої допомоги від 25 вересня 2025 року (а.с.57).
27 жовтня 2025 року на адресу суду адвокатом подано відзив на позов (а.с. 73-76), у якому не зазначено про понесених відповідачем судових витрат в суді першої інстанції на професійну правничу допомогу.
У судових дебатах ОСОБА_5 вказав, що ним буде подано заяву про ухвалення додаткового рішення. 
15 липня 2025 року адвокат Радамовський М. М. подав заяву, у якій просив суд стягнути на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 гривень.
На підтвердження понесених витрат долучено акт виконаних робіт щодо надання юридичних послуг від 08 січня 2026 року, розрахунок розміру компенсаційних витрат на правову (правничу) допомогу ОСОБА_2 , відповідно до договору про надання правової допомоги.
Разом з тим, а ні відповідач ОСОБА_2 , а ні його представник ОСОБА_5 не надали копію договору про надання правової допомоги.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги, документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку.
Таким чином, беручи до уваги, що судові витрати на правничу допомогу визначаються, згідно з умовами договору про надання правничої допомоги (ч.2 ст. 137 ЦПК України), однак такий договір стороною відповідача не надано, колегія суддів приходить до висновку, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для ухвалення додаткового рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційних скарг
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до положень ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що додаткове рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви представника відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд 
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 08 січня 2026 року залишити без задоволення.
Рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 08 січня 2026 року залишити без змін.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 21 січня 2026 року задовольнити.
Додаткове рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 21 січня 2026 року скасувати.
У задоволенні заяви ОСОБА_2 про устягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Дата складання повного тексту постанови - 26 березня 2026 року.
Головуючий М.І. Кулянда 
Судді: Н.К. Височанська
О.О. Одинак