БЕРЕЗАНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
07541, вул. Шевченків шлях,30-А, м. Березань, Київська обл.
Номер провадження 1-кп/356/34/26 
Справа № 356/651/25 

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16.03.2026 Березанський міський суд Київської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 
за участю секретарів ОСОБА_2 
прокурорів ОСОБА_3 , 
обвинуваченого ОСОБА_4 
захисника ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Березанського міського суду Київської області кримінальне провадження, внесене 10.04.2025 в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 42025112130000052 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Березань Київської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , освіта середня спеціальна, працюючого, одруженого, на утриманні малолітніх дітей не має, відповідно до ст. 89 КК України раніше не судимий,
у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст. 336 КК України
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_4 достовірно знаючи про дію воєнного стану на території України, введеного указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, будучи військовозобов`язаним, після проходження 25.11.2024 медичного огляду відповідно до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, за результатами якого визнаний придатний до військової служби, усвідомлюючи про проведення загальної мобілізації на території України на підставі Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 року «Про загальну мобілізацію», а також Указів Президента України «Про продовження строку проведення загальної мобілізації», 27.03.2025 в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 , розташованого за адресою: АДРЕСА_2 отримав повістку на призов до Збройних Сил України, з вимогою прибути 28.03.2025 до ІНФОРМАЦІЯ_2 , розташованого за адресою: АДРЕСА_2 для відправки за мобілізацією і подальшого проходження.
Однак, 28.03.2025 ОСОБА_4 , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та їх наслідки, діючи умисно, з метою ухилення від призову на військову службу підчас мобілізації в особливий період, в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст.ст.1,39 Закону України « Про військовий обов`язок і військову службу України», ст.22 Закону України «Про загальну мобілізацію», без поважних причин, не маючи права на відстрочку від призову за мобілізацією, до вищевказаного пункту відправки у визначений час не прибув для відправки до Збройних Сил України для проходження військової служби, внаслідок чого порушив процес комплектування Збройних Сил України під час мобілізації та вчинив ухилення від призову на військову службу під час мобілізації в особливий період.
Вказаними вище умисними діями ОСОБА_4 вчинив ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, тобто кримінальне правопорушення (злочин), передбачений ст. 336 КК України. 
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, не визнав та пояснив, що у 2024 році він проходив обстеження військово-лікарською комісією згідно з направленням ТЦК. Всі лікарі написали, що він придатний, лише лікар-терапевт, в якого він перебуває на обліку у зв`язку з виразкою шлунка та дванадцятипалої кишки, призначив повне обстеження. Лікар-хірург не зазначив у висновку ВЛК про наявність у нього остеохондроза колінного суглоба та не дав направлення на проведення МРТ. Лише зробив знімок коліна, сказав, що подальші дослідження не потрібні і написав, що він придатний. Окремо наголосив, що отримав військово-обліковий документ перед новим роком, 29 чи 30 грудня, після проходження ним ВЛК. Крім того, тоді йому вручили першу бойову повістку. Пізніше отримав повістку про виклик до ТЦК на 27.03.2025, і він прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 по повістці. По висновку військово – лікарської комісії ОСОБА_4 визнаний придатним, але повідомив, що не погоджується, і на його думку, за станом здоров`я він не може проходити військову службу. Висновок ВЛК не оскаржував. 27.03.2025 відмовився від моблізаційного розпорядження та повістки на відправку на 28.03.2025, про що працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 було складено акт та факт відмови зафіксовано на відео. Розуміє, що за вказаними повісткою та мобілізаційним розпорядженням він мав їхати вже у військову частину для проходження військової служби. 28.03.2025 за повісткою на відправку він не прийшов.
Допитаний у порядку ст.352 КПК України свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснив, що він є виконував на той час обов`язки голови військово- лікарської комісії. У 2024 році під час проходження медичного огляду на предмет придатності до військової служби обвинувачений звернувся зі скаргами на болі в животі, у зв`язку з чим йому було призначено дообстеження. За результатами проведеної гастроскопії лікарем в обвинуваченого ОСОБА_4 виявлено невеликих розмірів язву, повністю функціональну, скарг і ускладнень не було. Громадянин ОСОБА_4 визнаний придатним для військової служби на підставі ст.53п. «Б» Наказу МОЗ України №408 від 14.08.2008, у період воєнного стану особи з помірними функціями виразкової хвороби шлунку та дванадцятипалої кишки придатні до військової служби у військових частинах забезпечення, ТЦК тощо. Окремо відзначив, що копія висновку ВЛК надається за заявою обстежуваного. Оскільки ОСОБА_4 з відповідною заявою не звертався, копія висновку ВЛК йому не вручалась. В обстежуваного на руках є направлення від військового комісаріату, де написані всі статті і придатність.
Допитаний у порядку ст.352 КПК України свідок ОСОБА_7 , надав показання, та вказав, працює старшим офіцером ІНФОРМАЦІЯ_2 , військовозобов`язаний ОСОБА_4 , пройшов військово- лікарську комісію та визнаний придатним для військової служби; сержант ОСОБА_8 вручив ОСОБА_4 мобілізаційне розпорядження та повістку на відправку 28.03.2025, ОСОБА_4 отримувати вказані документи відмовився, про що було складено акт відмови від мобілізаційного розпорядження та повістки на відправки також. 28.03.2025, до призовного пункту ІНФОРМАЦІЯ_2 для призову по мобілізації не з`явився. ОСОБА_4 вказував, що причиною відмови є незгода з висновком військово- лікарської комісії. Свідок також наголосив, що військова частина, куди направляли ОСОБА_4 , відноситься до частин тилового забезпечення. Щодо відмінностей у часі перебування ОСОБА_4 в ТЦК, зазначеного в книзі відвідувань, та часом вручення повістки на відео з бодікамери пояснив, що помічник чергового допустив помилку при внесенні в книгу. Об`єктивно час вручення повістки зафіксовано на відеозаписі з бодікамери, який синхронізується кожного разу час під час підключення до комп`ютера для перенесення даних. ОСОБА_8 був присутнім під час вручення повістки, проте стояв у нього за спиною, на відео видно, як він виходить з кабінета після вручення повістки. ОСОБА_4 щодо процедури не заперечував.
Допитаний у порядку ст.352 КПК України свідок ОСОБА_8 працює інтруктором рекрутингу та укомплектування ІНФОРМАЦІЯ_2 . 27.03.2025 до ІНФОРМАЦІЯ_2 прийшов по повістці ОСОБА_4 , останній пройшов ВЛК та є придатний для військової служби, йому вручили мобілізаційне розпорядження та бойову повістку на 28.03.2025, але ОСОБА_4 відмовився від їх отримання, факт відмови був зафіксований в акті про відмову під підпис та відео. 
Суд ураховує, що показання свідків були послідовними, логічними, переконливими, не мають істотних суперечностей, які б давали підстави для сумнівів. Підстав обмовляти обвинуваченого не має, оскільки вони раніше його не знали та не мають ніяких конфліктних ситуацій з останнім.
Так, у порядку ст. 358 КПК України, у судовому засіданні, були досліджені та долучені судом до матеріалів кримінального провадження документи, тобто спеціально створені з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення, інформація, тощо відомості на підтвердження встановлених судом обставин.
Так, згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 42025112130000052 від 10.04.2025 за ст. 336 КК України, 28.03.2025 ОСОБА_4 не з`явився до призовного пункту ІНФОРМАЦІЯ_2 для направлення до ЗСУ для проходження військової служби, тим самим здійснив ухилення від призову на військову службу під час мобілізації (а.к.п.83).
Відповідно до протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 16.05.2025 з описом речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді Баришівського районного суду Київської області від 18.04.2025, слідчим СВ Відділу № 1 Броварського РУП ГУНП в Київській області ОСОБА_9 16.05.2025 у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_2 , було вилучено мобілізаційне розпорядження, рапорт, акт щодо відмови від отримання повістки на виклик, акт щодо відмови від отримання мобілізаційного розпорядження, повістку на відправку, повідомлення, довідку № 3/1235 ВЛК, CD-диск з відеозаписом, поіменний список, картку обстеження медогляду, висновок лікаря, протокол (а.к.п.85-87).
Згідно мобілізаційного розпорядження, солдат ОСОБА_4 на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зобов`язаний з`явитися 28.03.2025 о 6 годині 30 хвилин до ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою : АДРЕСА_2 . (а.к.п.60)
У відповідності до повістки на відправку ОСОБА_4 до військової частини наказано з`явитись 28.03.2025 на 06 годину 30 хвилин за адресою: АДРЕСА_2 (а.к.п. 59);
Згідно поіменного списку військовозобов`язаних, які призвані ІНФОРМАЦІЯ_3 (Березань) від 27.03.2025 № ВОМР/1/2065, солдат ОСОБА_4 направляється в розпорядження командира НОМЕР_1 , пункт призначення (пункт зустрічі) АДРЕСА_3 , час прибуття в пункт призначення 28.03.2025 12 год. 00 хв. (а.к.п.61).
Згідно довідки військово - лікарської комісії №3/1235 солдата ОСОБА_4 здійснено медичний огляд ВЛК №108 від 21.11.2025, на підставі ст.53-Б, придатний до військової служби у військових частинах забезпечення , ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах логістики зв`язку , оперативного забезпечення, охорони(а.к.п.90).
У відповідності до акту щодо відмови від отримання мобілізаційного розпорядження про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 від 27.03.2025, згідно з яким ОСОБА_4 відмовився від отримання мобілізаційного розпорядження про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_4 у зв`язку з непогодженням з рішенням військово - лікарської комісії, текст мобілізаційного розпорядження про явку о 06год.30 хв 28.03.2025 до ІНФОРМАЦІЯ_2 було озвучено громадянину ОСОБА_4 27.03.2025.та оповіщення здійснювали старший офіцер ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 та Інструктор з рекрутингу та укомплектування ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_11 (а.с.62) 
Згідно з військово - обліковим документом №260520201362099300021, виданим військовозобов`язаному солдату ОСОБА_4 , рішенням військово- лікарської комісії придатний до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, НЦ закладах (установах), медпідрозділах, підрозділах логістики, охорони, на підставі довідки позаштатна постійно діюча ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_2 від 21.11.2024 №108 3/1235; на облік взятий 02.09.2016 (а.с.65);
Згідно протоколу огляду відеозапису від 26.05.2026 щодо відмови від отримання ОСОБА_4 від мобілізаційного розпорядження та повістки на відправку, додаток до протоколу огляду від 26.05.2026 з маркування « ОСОБА_4 » та відеозаписом від 27.03.2025, було оглянуто у судовому засіданні. слідчим СВ ВП № 1 Броварського РУП ГУНП в Київській області ОСОБА_9 26.05.2025 було проведено огляд, об`єктом якого є оптичний диск DVD-RW 4X 4.7 GB 120 MIN диск VIDEX EXCELLENTI з маркуванням « ОСОБА_4 », при відкритті вказаного оптичного диску виявлено один медіа файл «ГЛУШКО»;З змісту вбачається, що починається відеозапис з позначки часу 00:00:00, завершується 00:07:27 на відеозаписі діалог між працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 . Працівник РТЦК повідомляє анкетні дані ОСОБА_4 та про те, що вручається мобілізаційне розпорядження та повістка на відправку, роз`яснює зміст документів. На запитання працівника, ОСОБА_4 вказав, що відмовляється від отримання мобілізаційного розпорядження та повістки. Працівник ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомляє, що буде складено акт про відмову від отримання мобілізаційного розпорядження, та відмови від повістки на відправку; у листопаді 2024 ОСОБА_4 пройшов ВЛК , і у місячний термін не оскаржив висновок з яким був не згоден. Працівник РТЦК доводить до відома ОСОБА_4 , про те, що він повинен з`явитися на відправку до РТЦК о 06.30 завтра, 28.03.2025,у разі неявки буле подано повідомлення до поліції про відкриття кримінального провадження (а.к.п.67-70.);
Постановою слідчого СВ ВП № 1 Броварського РУП ГУНП в Київській області ОСОБА_9 від 26.05.2025 вказані вище відеозаписи з відеокамери, який знаходиться на електронному носії (диску) визнано документом, а електронний носій – диск визнано речовим доказом та залишено при матеріалах кримінального провадження (а.к.п.71-72).
Відповідно до копії витягу з Журналу відвідувачів ІНФОРМАЦІЯ_5 , 27.03.2025 перебував ОСОБА_4 у  ІНФОРМАЦІЯ_5  (а.к.п.74-75);
Згідно з витягом з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 від 02.03.2023 №61, ОСОБА_7 призначено на посаду старшого офіцера  ІНФОРМАЦІЯ_7 з 02.03.2023 (а.к.п.74-75).
Відповідно до рапорта старшого офіцеру ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_12 від 08.04.2025 про те, що ОСОБА_4 будучи військовозобов`язаним відмовився від отримання повістки на відправку у військову частину про прибуття 28.03.2025 до ІНФОРМАЦІЯ_2 для вибуття на військову службу про що складений акт щодо відмови від отримання повістки та здійснена відеофіксація (а.к.п..88).
Наказом Начальника  ІНФОРМАЦІЯ_6 від 27.03.2023 уповноважено усіх війсковослужбовців ІНФОРМАЦІЯ_8 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ІНФОРМАЦІЯ_10 і рот охорони при РТЦК проведення заходів з оповіщення та вручення повісток військовозобов`язаним громадянам (а.к.п.77) .
Надано висновок лікаря терапевта від 25.11.2024, картка обстеження медичного огляду; акт стану здоров`я ОСОБА_4 від 07.06.2026 (а.к.п.91-96).
Постановою заступника начальника – начальника СВ ВП № 1 Броварського РУП ГУНП в Київській області ОСОБА_13 від 14.04.2025, якою призначено слідчу групу для здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42025112130000052 від 10.04.2025 у складі слідчого СВ ВП № 1 Броварського РУП ГУНП в Київській області ОСОБА_14 та визнано ОСОБА_14 старшим слідчим (а.к.п.135).
Оцінюючи вказані вище здобуті у справі та досліджені в судовому засіданні докази сторони обвинувачення, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у КПК України , зібрані у відповідності з чинним кримінально-процесуальним законодавством. Зазначені докази є узгодженими між собою та іншими доказами у справі та сумніву у своїй належності та допустимості не викликають.
Водночас, оцінюючи доводи обвинуваченого про те, що медична комісія під час проведення його огляду проігнорувала ряд наявних в нього захворювань, жодними доказами не підтверджені та є суб`єктивною оцінкою обвинуваченим висновків військово-лікарської комісії. 
Всупереч таким твердженням сторони захисту, військово-лікарською комісією під час огляду обвинуваченого було враховано наявність у нього виразкової хвороби шлунка та дванадцятипалої кишки на підставі гр. ІІ ст. 53 «б» (з помірними порушеннями функцій) Розкладу хвороб, станів та фізичних вад, що визначають ступінь придатності до військової служби, служби у військовому резерві військової служби, що додатком 1 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженим наказом ІНФОРМАЦІЯ_11 від 14.08.2008 № 402, та зроблено висновок про придатність до військової служби лише у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони. 
Вказані вище обставини також підтвердив у своїх показаннях, наданих у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , який на той час виконував обов`язки голови військово- лікарської комісії, показання якого є послідовними, логічними, узгоджуються з рештою доказів. 
Крім того, ОСОБА_4 видано військово-обліковий документ № 260520201362099300021 від 24.12.2024, в якому також зазначено про рішення військово-лікарської комісії за результатами його медичного огляду, згідно з яким останній придатний до служби у в/ч забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, НЦ, закладах (установах), мед підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, охорони. 
Разом з тим, з моменту проведення медичного обстеження ОСОБА_4 не оскаржив висновок ВЛК ні в позасудовому порядку, як це передбачено наказом ІНФОРМАЦІЯ_12 від 14.08.2008 № 402 «Про затвердження Положення про військово- лікарську експертизу в Збройних Силах України», ні в судовому порядку через суд.
Водночас, питання правомірності дій та висновків військово-лікарської комісії з огляду на положення ст. 337 КПК України не є предметом судового розгляду та не вирішуються в межах даного кримінального провадження. За таких обставин, не погодження з висновком ВЛК не ставить під сумнів законності вручення особі бойової повістки та наявності в його діях складу кримінального правопорушенням, передбаченого ст. 336 КК України, оскільки такий висновок сторона захисту не оскаржила в установленому законом порядку. Вказана позиція відповідає висновкам Верховного Суду у постанові від 28 жовтня 2025 року у справі № 608/1846/23.
З огляду на викладене, суд відхиляє всі посилання сторони захисту щодо порушень процедури медичного огляду військово-лікарською комісією та її висновків за результатами проведеного обстеження, як неналежні.
Сторона захисту просила визнати неналежними та недопустимими докази, через те, що подані не в оригіналах та не завірені належним чином копії наступних документів, зокрема війсково - обліковий документ військовозобов`язаного солдата ОСОБА_4 , витяг з Книги відвідувачів відділу ІНФОРМАЦІЯ_4 , розпочатого 12.03.2025; витяги з наказів начальника ІНФОРМАЦІЯ_13 від 02.03.2023 №61 про призначення майора ОСОБА_7 на посаду старшого офіцера з 02.03.2023, та від 27.02.2023 №29 про уповноваження всіх військовослужбовців ІНФОРМАЦІЯ_4 на проведення заходів з сповіщення та вручення повісток військовослужбовцям; довідку ВЛК №3/1235 відносно  ОСОБА_4 , та винести виправдувальний вирок відносно ОСОБА_4 .
Суд відмічає, що допитані у судовому засіданні свідки  ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , під час допиту вказували посади та є діючими працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 , повноваження ніким не оспорювались, щодо їх юридичної заінтересованості доказів не надано. Наявність повноважень на вручення бойових повісток та мобілізаційних розпоряджень, складання актів відмови ніким не оспорюється. 
Окрім того, суд визнає показання свідків їх логічними, послідовними, такими, що прямо стосуються обставин вчинення кримінального правопорушення і фактів, які мали місце 27.03.2025, зокрема, підтверджують той факт, що 27.03.2025 ОСОБА_4 у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 відмовився від отримання повістки на відправку та мобілізаційного розпорядження, зміст яких було доведено до його відома, що зафіксовано у встановленому законом порядку актом про відмову, а також засобами відеофіксації, проте у визначені в повістці дату та час 28.03.2025 о 06:30 ОСОБА_4 на відправку не з`явився без поважних причин. 
Суд зауважує, що обвинувачений також не заперечував, що він відмовився від отримання повістки на відправку та мобілізаційного розпорядження за встановлених фактичних обставин, проте у вказані дату та час на відправку не з`явився. Процедура вручення ОСОБА_4 повістки на відправку та мобілізаційного розпорядження об`єктивно зафіксована дослідженим судом протоколом огляду від 26.05.2025 з доданим до нього відеозаписом, що повністю відповідає показаннями вказаних вище свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , які суд визнає належними та допустимими доказами та покладає їх в основу вироку.
Об`єкт правопорушення - в широкому розумінні ним є суспільні відносини у сфері переведення економіки, діяльності органів влади, самоврядування, інших сфер і галузей країни на функціонування у період воєнного стану, а ЗСУ, інших воєнізованих формувань на організацію і штати воєнного часу. У більш вузькому розумінні це передбачений законом порядок підтримання бойової і мобілізаційної готовності ЗСУ та інших формувань на рівні, що забезпечує вимоги національної безпеки.
Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК, виражається у бездіяльності - ухиленні будь-яким способом від призову за мобілізацією.
Суб`єктом злочину є громадяни України (або іншої країни) чоловічої або жіночої статі - військовозобов`язані, які підлягають мобілізації, резервісти.
Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується прямим умислом. Тобто особа усвідомлює небезпечний і протиправний характер своїх вчинків, проте має намір і бажання так діяти, а саме досягти мети - уникнути самого призову за мобілізацією.
Розглядаючи кримінальне провадження в межах пред`явленого обвинувачення суд встановив, що ОСОБА_4 є військовозобов`язаним та перебуває на військовому обліку, після проходження медичного огляду військово-лікарською комісією визнаний придатним до військової служби, не має бронювання або відстрочки та підлягає призову за мобілізацією, що останній достеменно усвідомлював та умисно ухилився від виконання свого конституційного обов`язку, зокрема, від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, а саме 27.03.2025 перебуваючи у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 за відсутності поважних причин, заявив, що не бажає проходити військову службу під час мобілізації в лавах Збройних Сил України, відмовився від повістки та мобілізаційного розпорядження, чим порушив вимоги ст. 65 Конституції України, положення ст. ст. 1, 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу України» від 25 березня 1992 року ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року  та Указу Президента України №69/2022 від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію», затвердженого законом України №2105-IX від 3 березня 2022 року (зі змінами).
Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
В силу вимог ч. 1 ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
Згідно зі ст. 87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, у тому числі шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.
Відповідно до позиції Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, висловленої в постанові від 11.02.2020 у справі № 761/33311/15-к, під час розгляду кримінального провадження, даючи оцінку допустимості доказу, суд має проаналізувати критерії допустимості таких доказів, як-от: законність джерела, законність способу отримання, процесуальне оформлення перебігу й результатів слідчої дії.
У свою чергу, положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Оцінка доказів згідно зі ст. 94 КПК є виключною компетенцією суду, який ухвалив вирок, і ці вимоги закону судом дотримано у повному обсязі. 
Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду в
постанові від 01.11.2022 по справі № 344/2995/15-к вказав, що не будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання його недопустимим. Натомість закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення КПК істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи.
Якщо доказ визнається недопустимим з посиланням на частину 1 статті 87 КПК, суд має зазначити, наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу та хто саме зазнав такого порушення. Обґрунтовуючи наявність такого порушення, суд має послатися на конкретні норми Конституції та/або міжнародних договорів, якими гарантуються ці права і свободи, і за потреби на практику відповідних органів, уповноважених тлумачити ці норми, і має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим. За наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли вони: прямо та істотно порушують права і свободи людини та/або надають підстави для сумнівів у достовірності отриманих фактичних даних, які не видалося за можливе усунути в ході судового розгляду.
Аналогічних висновків дійшов також ККС ВС у своїх постановах від 8 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к (провадження № 51-8259км18) та від 6 липня 2021 року у справі № 720/49/19 (провадження № 51-3230км19) , а також ІНФОРМАЦІЯ_14 у своїй постанові від 31 серпня 2022 року у справі № 756/10060/17 (провадження № 13-3кс22) . 
Щодо тверджень сторони захисту про подачу прокурором ряду документів в копіях, суд зазначає, що положення чинного КПК України не передбачають автоматичного визнання доказу неналежним чи недопустимим з підстав подачі його в копії.
Відповідно до ч. 1 ст. 99 КПК України документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
Згідно з вимогами ч. 3 ст. 99 вказаної статті сторона кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, зобов`язані надати суду оригінал документа. Оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа - його відображення, якому надається таке ж значення, як документу.
В силу вимог ч. 5 ст. 99 КПК України для підтвердження змісту документа можуть бути визнані допустимими й інші відомості, якщо: 1) оригінал документа втрачений або знищений, крім випадків, якщо він втрачений або знищений з вини потерпілого або сторони, яка його надає; 2) оригінал документа не може бути отриманий за допомогою доступних правових процедур; 3) оригінал документа знаходиться у володінні однієї зі сторін кримінального провадження, а вона не надає його на запит іншої сторони.
Верховний Суд у постанові від 26.04.2023 у справі № 466/5810/20 дійшов висновку, що розглядаючи доводи щодо недопустимості доказів з мотивів надання суду копій, а не оригіналів, відповідних документів, підлягає оцінці можливість надання прокурором суду оригіналів відповідних документів у межах передбачених законом процедур. При вирішенні питання допустимості документу, який наданий суду в копії, урахуванню підлягають не лише спосіб виготовлення та/або завірення такої копії, але й наявність чи відсутність в учасників провадження обґрунтованих сумнівів щодо відповідності даних, які містяться у копії документу, його оригіналу.
Так, у відповідності до ч. 6 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» у період проведення мобілізації (крім цільової) громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років зобов`язані мати при собі військово-обліковий документ та пред`являти його за вимогою уповноваженого представника територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейського, а також представника ІНФОРМАЦІЯ_15 у прикордонній смузі, контрольованому прикордонному районі та на пунктах пропуску через державний кордон України.
Згідно з пунктом 2 Порядку військово-обліковий документ оформляється (створюється) та видається (замінюється), зокрема, в паперовій формі – на бланку, форма якого затверджується постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 № 559. Особа може мати на бланку лише один військово-обліковий документ.
Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні визнав, що після проходження ним ВЛК отримав військово-обліковий документ. Посилання захисника щодо неналежності та недопустимості доказів зокрема, обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні визнав, що після проходження ним ВЛК отримав військово-обліковий документ.
Копія такого документу долучена прокурором та відкрита як доказ стороні захисту. Будь-яких обґрунтованих сумнівів у відповідності даних, які містяться у копії військово-облікового документу ОСОБА_4 , його оригіналу, учасники не висловили.
З огляду на викладені вище обставини, проаналізувавши аспекти, пов`язані з оцінкою можливості надання прокурором суду оригіналу відповідного документу ОСОБА_4 у межах передбачених законом процедур, суд зазначає, що вилучення його в особи, на яку законом імперативно покладено обов`язок мати при собі військово-обліковий документ та пред`являти його на вимогу уповноваженої особи, суперечить вимогам чинного законодавства.
При цьому, стороною захисту не доведено, яким саме чином зазначена вище обставина, а саме подача прокурором копії військового-облікового документа, оригінал якого знаходиться безпосередньо в обвинуваченого, істотно порушила права та свободи та хто саме зазнав такого порушення, а суд, виходячи з матеріалів провадження, не вбачає таких порушень, які можуть потягнути недопустимість цього доказу, тому вказані доводи сторони захисту відхиляє.
Щодо поданих у копіях доказів, а саме витягу з книги прийому відвідувачів ІНФОРМАЦІЯ_2 , наказів начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 27.02.2023 № 29 та від 02.03.2023 № 61, довідок № 3/1235 ВЛК від 25.11.2024, висновку лікаря від 21.11.2024, картки обстеження та медичного огляду військовозобов`язаного та акту дослідження стану здоров`я № 235 від 07.06.2023, суд зазначає, що стороною обвинувачення не обґрунтовано неможливості подання оригіналів зазначених документів або їх належним чином засвідчених копій, тому суд не приймає вказані докази до уваги.
Так, оцінюючи доводи сторони захисту щодо неналежності та недопустимості доказів за результатами проведення слідчих дій через відсутність повноважень у слідчого ОСОБА_9 на здійснення досудового розслідування в даному кримінальному провадженні, суд зазначає наступне.
Стороною обвинувачення надано постанову заступника начальника – начальника СВ ВП № 1 Броварського РУП ГУНП в Київській області ОСОБА_13 від 14.04.2025, якою призначено слідчу групу для здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42025112130000052 від 10.04.2025 у складі слідчого СВ ВП № 1 Броварського РУП ГУНП в Київській області ОСОБА_14 та визнано ОСОБА_14 старшим слідчим. У обвинувальному акті на виконання вимог ст. 291 КПК України зазначено, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42025112130000052 від 10.04.2025 здійснювалось групою слідчих у складі слідчого СВ ВП № 1 Броварського РУП ГУНП в Київській області ОСОБА_15 (старший слідчий групи слідчих). Обвинувальний акт складений слідчим СВ ВП № 1 Броварського РУП ГУНП в Київській області ОСОБА_9 та затверджений 23.07.2025 прокурором Баришівського відділу Броварської окружної прокуратури ОСОБА_3 . Також наявність у слідчого ОСОБА_16 повноважень на проведення досудового розслідування встановлено ухвалою слідчого судді Баришівського районного суду Київської області від 18.04.2025 у справі № 355/708/25, за результатами розгляду клопотання про тимчасовий доступ до речей і документів.
У судовому засіданні прокурор пояснив, що слідчий ОСОБА_14 змінила прізвище на « ОСОБА_17 » після реєстрації шлюбу. Враховуючи вказане вище, хронологію складання процесуальних документів, тотожність імені та по батькові слідчого, а також займаної посади, суд не має сумнівів, що вказана у постанові про визначення групи слідчих слідчий ОСОБА_14 та ОСОБА_9 є однією і тією ж особою, що наділена повноваженнями для здійснення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні.
Самі по собі доводи сторони захисту щодо відсутності в матеріалах кримінального провадження свідоцтва про шлюб вказаних вище висновків не спростовують, тому судом до уваги не беруться.
Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених КПК України, враховуючи, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження, створив їм необхідні умови для реалізації їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.
У відповідності до практики Європейського суду з прав людини необхіднооцінювати докази, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (п.53рішення по справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012), і таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених міжсобою висновків або подібних неспростовних презумпцій факту (п.65 рішення по справі «Коробов проти України»).
Стандарт доведення «поза розумним сумнівом» означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Таким чином, суд повно і всебічно розглянувши кримінальне провадження, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, враховуючи належність та допустимість доказів, досліджених в судовому засіданні, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, за обставин, встановлених судом, його дії суд кваліфікує за ст. 336 КК України як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
При призначенні покарання ОСОБА_4 суд, ураховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, те, що відповідно до вимог ст. 12 КК України він відноситься до нетяжкого, обставини вчинення правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який за даними облікової документації не перебуває на обліку у лікарів психіатра та нарколога, зв місцем проживання характеризується позитивно, адміністративною комісією ІНФОРМАЦІЯ_16 до адміністративної відповідальності не притягувався; на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_17 не перебуває та державних соціальних допомог не отримує, в силу вимог ст. 89 КК України раніше не судимий, працює, одружений, вважає за необхідне призначити йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ст. 336 КК України, оскільки саме таке покарання буде достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових правопорушень.
Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання ОСОБА_4 згідно зі ст. ст. 66- 67 КК України , судом не встановлено.
Підстав для застосування до ОСОБА_4 ст. 75 КК України суд не вбачає, оскільки виправлення обвинуваченого, ураховуючи викладене, а також те, що останній вчинив правопорушення, яке становить підвищену суспільну небезпечність, яка проявляється у тому, що відмова обвинуваченого від захисту Батьківщини може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим, можливо лише за умови його ізоляції від суспільства.
Окрім того, відповідно до положення ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. І в умовах збройної агресії з боку іншої державизахист Вітчизни набуває особливого значения.
Така позиція суду щодо призначення покарання обвинуваченому узгоджується з висновками Верховного Суду, сформованими у даній категорії справ, та з викладеними у постановах від 30.04.2024 у справі №669/398/23, від 22.10.2024 у справі № 629/2438/23, від 15.04.2025 у справі №573/406/24, від 15.11.2023 у справі №641/1067/23., захист Вітчизни набуває особливого значення. Тому наслідки ухилення від військової служби в цих умовах через покарання повинні досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами.
Запобіжний захід, як захід забезпечення у даному кримінальному провадженні, не обирався.
Цивільний позов не заявлено.
Долю речових доказів вирішити у відповідності до ст. 100 КПК України .
Документи, надані стороною обвинувачення на підставі ст. 100 КПК України , залишити в матеріалах кримінального провадження.
Керуючись ст. ст. 369-370, 373-374 КПК України, суд
У Х В А Л И В : 

ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст. 336 КК України, і призначити йому покарання у виді 3 років позбавлення волі.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з дня його фактичного затримання після вступу вироку в законну силу.
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Київського Апеляційного суду через Березвнський міський сду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому, захиснику та прокурору.

Суддя:                        ОСОБА_1