ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2026 року 

м. Київ

cправа № 910/2097/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Зуєва В.А. (головуючого), Берднік І.С., Міщенка І.С.
секретаря судового засідання - Дерлі І.І.
за участю представників сторін:
ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_1
ІНФОРМАЦІЯ_2 - ОСОБА_2
розглянувши у закритому судовому засіданні касаційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2026 (у складі колегії суддів: Сулім В.В. (головуючий), Майданевич А.Г., Гаврилюк О.М.)
та рішення Господарського суду міста Києва від 28.05.2025 (суддя Трофименко Т.Ю.)
за первісним позовом ІНФОРМАЦІЯ_1
до ІНФОРМАЦІЯ_2
про стягнення ІНФОРМАЦІЯ_3,
та за зустрічним позовом ІНФОРМАЦІЯ_2
до ІНФОРМАЦІЯ_1
про визнання державного контракту розірваним,

ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст та підстави позовних вимог
1.1. ІНФОРМАЦІЯ_1 (надалі - Підприємство, Позивач за первісним позовом, Відповідач за зустрічним позовом, Скаржник) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_2 (надалі - Товариство, Відповідач за первісним позовом, Позивач за зустрічним позовом) про стягнення ІНФОРМАЦІЯ_3, з яких: ІНФОРМАЦІЯ_4 пені, ІНФОРМАЦІЯ_5 штрафу та ІНФОРМАЦІЯ_6 процентів за користування коштами попередньої оплати.
1.2. Позовні вимоги мотивовані порушенням Товариством своїх зобов`язань за державним контрактом НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_7 (надалі - Контракт) в частині дотримання строків поставки.
1.3. 13.03.2025 від Товариства надійшла зустрічна позовна заява до Підприємства про визнання Контракту розірваним в частині невиконаних Товариством зобов`язань щодо поставки продукції Підприємству.
1.4. Зустрічні позовні вимоги мотивовані неможливістю виконання зобов`язання у зв`язку з обставинами, які не залежать від дій та волі Товариства.
2. Короткий зміст рішень судів
2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.05.2025 у справі № 910/2097/25, шляхом проведення зустрічного зарахування позовних вимог відповідно до частини одинадцятої статті 238 Господарського процесуального кодексу України, позовні вимоги Підприємства задоволено частково, стягнуто з Товариства на користь Підприємства пеню у розмірі ІНФОРМАЦІЯ_8, штраф у розмірі ІНФОРМАЦІЯ_9 та судовий збір у розмірі ІНФОРМАЦІЯ_10, а зустрічний позов Товариства задоволено в повному обсязі, визнано Контракт розірваним. 
2.2. Відповідне рішення мотивовано таким:
- Підприємством доведено порушення Товариством строків поставки товару за Контрактом, що, за висновком суду, свідчить про наявність правових підстав для стягнення пені у розмірі ІНФОРМАЦІЯ_4 та штрафу у розмірі ІНФОРМАЦІЯ_5;
- ураховуючи висновки, викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.06.2020 у справі № 922/3578/18, суд також виходив із того, що законодавець передбачив можливість встановлення договором іншого розміру процентів річних, а не іншого способу їх обчислення (зокрема, в розмірі певного проценту за кожний день прострочення).
При цьому суд урахував, що Позивач за первісним позовом уже нарахував Відповідачу до стягнення пеню у розмірі ІНФОРМАЦІЯ_4, і дійшов висновку про обґрунтованість такої вимоги. Водночас зі змісту підпункту 4 пункту 7.2 Контракту, за висновком суду, вбачається, що передбачене ним нарахування процентів за користування коштами попередньої оплати у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за своєю правовою природою фактично є пенею, а не процентами за користування коштами у розумінні норм Цивільного кодексу України.
З огляду на це суд зазначив, що стягнення з Відповідача за первісним позовом як пені, так і вказаної суми процентів призвело б до покладення на нього подвійної відповідальності за одне й те саме порушення договірного зобов`язання, а саме за порушення строку поставки товару. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення з Товариства процентів за користування коштами попередньої оплати у розмірі ІНФОРМАЦІЯ_6;
- розглянувши клопотання Товариства про зменшення на 80 % розміру пені та штрафу, заявлених до стягнення з нього за первісним позовом, суд, урахувавши значний розмір нарахованих штрафних санкцій, критичне значення своєчасної поставки Відповідачем за первісним позовом товару в умовах воєнного стану в Україні та в контексті забезпечення захисту суверенітету і територіальної цілісності України, водночас зважаючи на часткове виконання Товариством зобов`язання щодо поставки першої партії товару, а також на відсутність доказів завдання позивачу збитків, виходячи із засад справедливості, добросовісності, розумності, пропорційності та співмірності, дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій, що підлягають стягненню з Товариства, на 80 %. З огляду на це суд визначив до стягнення з Відповідача за первісним позовом пеню у розмірі ІНФОРМАЦІЯ_8 та штраф у розмірі ІНФОРМАЦІЯ_9, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні позову в іншій частині;
- ураховуючи встановлені під час розгляду справи обставини, які, за висновком суду, свідчать про неможливість подальшого виконання умов Контракту та не були заперечені Відповідачем за зустрічним позовом, суд дійшов висновку про наявність підстав для розірвання цього Контракту відповідно до статей 607, 651 Цивільного кодексу України та пункту 12.1 Контракту.
2.3. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2026 у справі № 910/2097/25 рішення Господарського суду міста Києва від 28.05.2025 у справі № 910/2097/25 залишено без змін з аналогічних мотивів.
3. Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
3.1. Звертаючись із касаційною скаргою, Підприємство просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 28.05.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2026 у справі № 910/2097/25 в частині відмови у задоволених позовних вимог та ухвалити у цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.
3.2. Ухвалою Суду від 16.03.2026 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Підприємства на постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2026 та рішення Господарського суду міста Києва від 28.05.2025 у справі № 910/2097/25 в частині відмови в задоволенні стягнення суми коштів у розмірі 31 957 489,81 грн, а також в частині задоволення зустрічного позову про визнання розірваним Контракту, на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України та призначено справу до розгляду у закритому судовому засіданні.
3.3. В обґрунтування касаційної скарги Скаржник зазначає про:
- неправильне застосування судами частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України при ухваленні рішення та постанови без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування цих норм, викладених у постановах від 09.06.2022 у справі № 910/8425/19, від 09.05.2024 у справі № 923/77/22, від 04.02.2020 у справі № 918/116/19, від 15.06.2022 у справі № 922/2141/21, від 05.04.2023 у справі № 910/18718/21, від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21.
Скаржник наголошує на відсутності можливості зменшення розміру пені та штрафу, оскільки сторони Контракту погодили як підстави, так і розмір відповідних нарахувань за порушення зобов`язань за угодою. При цьому Скаржник посилається на те, що закон прямо передбачає обов`язок боржника сплатити неустойку незалежно від наявності чи відсутності збитків, завданих неналежним виконанням зобов`язання, а тому достатньою та необхідною умовою для її нарахування і стягнення є встановлення протиправної поведінки боржника та його вини. У зв`язку з цим, на переконання Скаржника, наявність чи відсутність у кредитора збитків, так само як і причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та такими збитками, не можуть братися до уваги при вирішенні спору про стягнення неустойки. Окремо Скаржник наголошує, що протиправна поведінка та вина Відповідача встановлені оскаржуваним рішенням.
Також Скаржник зазначає, що саме по собі посилання Товариства на те, що невиконання Контракту було зумовлене невиконанням його контрагентом зобов`язань за зовнішньоекономічним контрактом, не може вважатися беззаперечним доказом відсутності вини у порушенні строків поставки за Контрактом і, відповідно, не є достатньою підставою для звільнення від відповідальності.
- неправильне застосування судами статей 536, 693 Цивільного кодексу України без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування цих норм, викладених у постановах від 03.12.2021 у справі № 910/14180/18, від 29.05.2024 у справі № 911/2347/22, від 11.09.2024 у справі № 910/13575/23. 
Обґрунтовуючи цей довід, Скаржник зазначає, що з огляду на різну правову природу проценти, передбачені частиною третьою статті 693 Цивільного кодексу України, не можуть бути ототожнені ні з неустойкою, ні з процентами, передбаченими частиною другою статті 625 цього Кодексу. За твердженням Скаржника, відсотки за користування грошовими коштами не є штрафною санкцією, а також не є відсотками, які нараховуються у відповідності до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, а є способом захисту майнового права та інтересу кредитора і передбачають отримання від боржника компенсації (плати) за користування коштами, що були отримані ним як попередня оплата;
- неправильне застосування судами статей 607, 651 Цивільного кодексу України. 
Скаржник зазначає, що у цій справі відсутні належні докази об`єктивної неможливості виконання Товариством зобов`язання за Контрактом, оскільки сам факт поставки виконавцем частини товару, на його переконання, беззаперечно свідчить про об`єктивну можливість виконання спірного зобов`язання. При цьому, за твердженням Скаржника, Товариство не надало доказів вжиття заходів для належного виконання Контракту, зокрема не підтвердило спроб пошуку альтернативних постачальників товару, звернення до інших виробників чи неможливості придбання відповідного товару в інших країнах, тоді як професійний учасник ринку повинен передбачати ризики господарської діяльності та мати альтернативні канали постачання.
Також Скаржник виходить із того, що ускладнення або порушення у правовідносинах Товариства з третіми особами не можуть покладатися на кредитора, а відтак не є підставою ані для звільнення від відповідальності перед ним, ані для розірвання Контракту. Окремо Скаржник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували погодженого сторонами порядку розірвання Контракту. У цьому зв`язку він посилається на пункт 11.1 Контракту, відповідно до якого цей Контракт діє до 31.12.2025, а в частині виконання гарантійних зобов`язань - до їх повного виконання. Крім того, Скаржник наголошує, що за змістом частини першої статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
3.4. 27.03.2026 від Товариства надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому воно просить касаційну скаргу Підприємства залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.
4. Обставини, встановлені судами попередніх інстанцій
4.1. ІНФОРМАЦІЯ_7 між Підприємством, як замовником, та Товариством, як виконавцем, укладено Контракт на поставку (закупівлю) товарів, відповідно до умов якого виконавець зобов`язується поставити замовнику з дотриманням вимог законодавства України, умов і вимог цього Контракту товари оборонного призначення (надалі - товар), найменування, кількість, вартість (ціна) та строки поставки яких зазначені в цьому Контракті та в Специфікації товарів оборонного призначення (додаток 1 до Контракту) (надалі - Специфікація), для подальшого використання Збройними Силами України, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити товар у строки та на умовах, визначених цим Контрактом. 
Як вбачається з преамбули вказаного Контракту, його укладено з метою забезпечення відсічі й стримування збройної агресії російської федерації проти України, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності. 
4.2. До Контракту сторони неодноразово вносили зміни, про що укладались додаткові угоди від 15.04.2024 № 1, від 16.04.2024 № 2, від 16.04.2024 № 3, від 13.06.2024 № 4 та від 27.12.2024 № 5. 
4.3. Положеннями Контракту передбачено таке:
- загальна вартість (ціна) товару становить ІНФОРМАЦІЯ_11 без ПДВ. Сторони визнають та підтверджують, що згідно з підпунктом 4 пункту 32 підрозділу 2 розділу ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України операції з постачання товару за цим Контрактом звільняються від оподаткування податком на додану вартість (пункт 2.2.);
- відповідно до вимог абзаців 4,5 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 04.12.2019 № 1070 "Деякі питання здійснення розпорядниками (одержувачами) бюджетних коштів попередньої оплати товарів, робіт і послуг, що закуповуються за бюджетні кошти" за рішенням головного розпорядника бюджетних коштів розрахунки за товари здійснюються шляхом проведення попередньої оплати у розмірі до 97% від вартості (ціни) товару за Контрактом, що підлягає поставці у 2024 році, на строк не більше як на 6 (шість) місяців з дати перерахування першої частини коштів на рахунок виконавця у такому порядку:
- оплата прямим банківським переказом до 50 (п`ятдесят) відсотків від вартості товару, що буде поставлено у 2024 році за Контрактом, здійснюється замовником на підставі рахунку, наданого виконавцем після надання замовнику дозволу уповноваженого органу з експортного контролю країни походження товару та країни, в якій розміщується постачальник товару на здійснення міжнародної передачі (транзиту) товарів та транзитних ліцензій для товару від уповноважених органів; 
- оплата прямим банківським переказом до 47 (сорок сім) відсотків від вартості кожної партії товару, що буде поставлений у 2024 році за Контрактом, здійснюється замовником після отримання повідомлення від виконавця про готовність партії до відвантаження. 
Оплата прямим банківським переказом до 3 (трьох) відсотків від вартості всього товару, оплачується на підставі підписаного сторонами Акту приймання-передачі товару за Контрактом, за умови виконання всіх умов Контракту.
У разі проведення попередньої оплати товар поставляється не пізніше строку поставки товару, зазначеного у Специфікації (пункт 2.9.);
- поставка виконавцем та приймання замовником товару за цим Контрактом здійснюється відповідно до комплекту експлуатаційної документації, що поставляється разом з товаром, у місці поставки на підставі товаросупровідних документів та видаткової накладної з оформленням сторонами акта приймання-передачі товару за Контрактом. Товар поставляється виконавцем відповідно до умов DDP Україна, місцезнаходження отримувача, визначеного державним замовником, згідно з міжнародними правилами тлумачення комерційних термінів "Інкотермс" у редакції 2020 року (пункт 3.1.);
- датою виконання виконавцем зобов`язань щодо поставки партії товару є дата підписання сторонами акта приймання-передачі партії товару за Контрактом (пункт 3.3.);
- товар може поставлятися партіями, розмір кожної партії має погоджуватись виконавцем завчасно із замовником до початку відвантаження (пункт 3.4.);
- право власності на товар переходить від виконавця безпосередньо до отримувача в день підписання замовником та уповноваженим представником отримувача акту приймання-передачі товару, про що замовник офіційно повідомляє виконавця (пункт 3.5.);
- Підприємство зобов`язано поставити товар згідно з умовами цього Контракту не пізніше строку, визначеному в Специфікації (пункт 4.1.);
- в обґрунтованих випадках сторони мають право коригувати строк поставки і приймання товару не пізніше ніж за 5 (п`ять) календарних днів до закінчення строку дії Контракту шляхом внесення змін до цього Контракту на підставі письмового звернення виконавця, яке останній повинен надати не пізніше ніж за 5 днів до дати поставки товару з обґрунтуванням та наданням документального підтвердження настання такого випадку відповідно до вимог розділу 7 цього Контракту (пункт 4.2.);
- у разі порушення строків поставки товару з виконавця стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товару, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі 7 (семи) відсотків вказаної вартості (підпункт 1 пункту 7.2.);
- у разі порушення виконавцем зобов`язань щодо строку поставки товару, за умови здійснення замовником попередньої оплати, виконавець зобов`язаний сплатити на користь замовника проценти за користування коштами попередньої оплати (в частині вартості простроченого товару) у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, від дня порушення строку поставки товару до дня виконання виконавцем обов`язку щодо поставки товару, визначеного згідно з абзацом першим пункту 3.3. цього Контракту (підпункт 4 пункту 7.2.);
- Контракт набирає чинності з дати підписання додаткової угоди про взяття бюджетних зобов`язань та діє до 31.12.2025, а в частині виконання гарантійних зобов`язань - до повного виконання (пункт 11.1.). 
4.4. Специфікацією товарів оборонного призначення, яка є додатком 1 до додаткової угоди № 4 від 13.06.2024 до Контракту передбачені найменування товару, кількість, вартість, а також строки поставки кожної партії товару. Так, відповідно до Специфікації, товар повинен бути поставлений у такі строки:
- ІНФОРМАЦІЯ_15 у строк - "Т0 + 6 місяців";
- ІНФОРМАЦІЯ_16 у строк - "Т0 + 9 місяців";
- ІНФОРМАЦІЯ_15 у строк - "Т0 + 12 місяців". 
4.5. При цьому, під "Т0" сторони визначили дату здійснення авансового платежу згідно з абзацом 2 п. 2.9. Контракту. 
Також Специфікацією передбачено, що рік виробництва товару повинен бути - не раніше 2023 року. Загальна вартість товару - ІНФОРМАЦІЯ_11 без ПДВ. 
4.6. Підприємством згідно з рахунком на оплату від 23.04.2024 № 134 здійснено на користь Товариства попередню оплату за товар у розмірі ІНФОРМАЦІЯ_12, що підтверджується платіжною інструкцією від 02.05.2024 № 363.
4.7. Товариство 23.10.2024 здійснило поставку товару (у кількості ІНФОРМАЦІЯ_18) на суму ІНФОРМАЦІЯ_13, що підтверджується Актом приймання-передачі товару за Контрактом, підписаним сторонами 23.10.2024. 
4.8. Відповідно до Акту приймання-передачі товару за Контрактом, підписаного сторонами 16.11.2024, виконавцем поставлено на користь замовником товар у кількості ІНФОРМАЦІЯ_14 на суму ІНФОРМАЦІЯ_17. 
4.9. У зв`язку з неналежним виконанням умов Контракту, Підприємство звернулося до Товариства з претензією від 27.11.2024 року № 11/4-16484, у якій вимагало сплатити пеню та проценти за користування коштами попередньої оплати, у зв`язку з порушенням строків поставки товару, а також закрити попередню оплату шляхом постачання товару згідно з умовами Контракту. 
4.10. Товариство в свою чергу на вказану претензію надало відповідь листом від 23.12.2024 № 23122024-10, в якому зазначило, що прострочення поставки товару зумовлене виникненням непередбачуваних обставин під час виконання зобов`язань іноземною компанією за зовнішньоекономічним контрактом від 30.03.2024 укладеного для виконання Контракту. 
4.11. Так, відмова Товариства від сплати штрафних санкцій за порушення умов Контракту стало підставою для звернення до суду з первісним позовом. Натомість Товариство, посилаючись на неможливість виконання Контракту з огляду на наявність непередбачуваних обставин під час виконання зобов`язань іноземною компанією за зовнішньоекономічним контрактом від 30.03.2024 укладеного для виконання Контракту, у зустрічному позові просить визнати Контракт розірваним в частині невиконаних Товариством зобов`язань щодо поставки продукції Підприємству.
5. Позиція Верховного Суду
5.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга Підприємства підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
5.2. Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
5.3. Предметом касаційного оскарження є постанова Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2026 та рішення Господарського суду міста Києва від 28.05.2025 в частині відмови у задоволенні первісного позову Підприємства про стягнення пені та штрафу у розмірі ІНФОРМАЦІЯ_19, ІНФОРМАЦІЯ_6 процентів за користування коштами попередньої оплати, та в частині задоволення зустрічного позову Товариства про визнання розірваним Контракту.
5.4. Виходячи з наведеного судами мотивування оскаржуваних рішень, а також доводів касаційної скарги, предметом касаційного перегляду у цій справі є питання:
- правильності застосування судами статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України (який підлягав застосуванню на момент розгляду спору у суді першої інстанції) при вирішенні питання про зменшення розміру пені та штрафу, а також відповідності такого підходу актуальним правовим висновкам Верховного Суду;
- правильності застосування судами статей 536, 693 Цивільного кодексу України, зокрема щодо наявності за встановлених судами обставин підстав для стягнення процентів за користування коштами попередньої оплати, з огляду на визначення їх розміру у вигляді подвійної облікової ставки Національного банку України та одночасне стягнення судом пені;
- правильність застосування судами статей 607, 651 Цивільного кодексу України при вирішенні спору в частині розірвання Контракту.
Наведене підлягає перевірці судом касаційної інстанції за умови підтвердження наявності підстав касаційного перегляду, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
5.5. З приводу наведеного Суд зазначає таке.
Щодо застосування судами статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України.
5.6. Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
5.7. За приписами статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
5.8. Як установлено судами попередніх інстанцій та не заперечується сторонами в межах цього касаційного оскарження, Відповідачем за первісним позовом не дотримано умов Контракту щодо своєчасної поставки товару. Так судами встановлено, що 2 000 одиниць товару поставлено із простроченням на 13 календарних днів, а решту товару із вказаної партії у кількості 2 976 одиниць не поставлено взагалі.
5.9. Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
5.10. Згідно з положеннями статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
5.11. Приписами статті 611 Цивільного кодексу України унормовано, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
5.12. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 Цивільного кодексу України).
5.13. У пункті 7.2. Контракту сторони погодили, що у разі порушення строків поставки товару з виконавця стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товару, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі 7 (семи) відсотків вказаної вартості (підпункт 1 вказаного пункту Контракту). 
5.14. Перевіривши наведений Позивачем за первісним позовом розрахунок пені та штрафу, суди попередніх інстанцій установили, що такий розрахунок є обґрунтованим і арифметично правильним. За таких обставин суди дійшли висновку про наявність підстав для визнання обґрунтованими нарахувань пені у розмірі ІНФОРМАЦІЯ_4 та штрафу у розмірі ІНФОРМАЦІЯ_5.
Правомірність таких висновків не заперечується жодною із сторін.
5.15. Разом з тим, Відповідач за первісним позовом подав клопотання, у якому просив суд застосувати статтю 233 Господарського кодексу України та статтю 551 Цивільного кодексу України й зменшити розмір заявленої до стягнення неустойки до рівня 1 % від заявлених вимог.
В обґрунтування цього клопотання Товариство послалось на надмірний розмір заявлених штрафних санкцій, враховуючи, що прибуток його за Контрактом становить лише 3% від вартості товару. При цьому, із такого прибутку Товариством сплачуються податки та інші платежі, зокрема, заробітна плата працівникам. Також Відповідач за первісним позовом просив врахувати критичність його підприємства, яке не лише забезпечує потреби країни у озброєнні, а також забезпечує розвиток та вдосконалення вітчизняного виробництва, чим підтримує національну економіку.
Додатково Товариство зазначило, що ним було поставлено Позивачу за первісним позовом відповідно до умов Контракту більшу частину проавансованого товару, при цьому, вчинялись всі можливі заходи для забезпечення поставки решти товару, тоді як неможливість такої поставки зумовлена саме діями Підприємства.
За його поясненнями, 30.03.2024 між іноземною компанією, як продавцем, та Товариством, як покупцем, укладено договір, за яким продавець зобов`язався продати та передати у власність покупця вироби для належного виконання Контракту. Специфікацією до договору передбачено найменування та вид товарів та вказано іноземну країну походження вказаного товару.
Листом від 08.01.2025 іноземний постачальник повідомив про настання форс-мажорних обставин щодо, зокрема, обумовленого вище виду товару, про які буде надано відповідний сертифікат одразу після його отримання. Про зазначене Товариством було повідомлено Підприємство.
Надалі листом від 28.02.2025 іноземна компанія повідомила Товариство про неможливість поставки певного виду товару, вказуючи на недобросовісну конкуренцію з боку Підприємства, яке підписало з іншими іноземними постачальниками контракти на поставку аналогічного виду товарів за значно вищими цінами, чим заблокувало виконання іноземного контракту, оскільки завод-виробник зацікавлений у виробництві товарів за вищими цінами.
5.16. Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
5.17. Згідно з частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
5.18. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання за положенням частини першої статті 550 Цивільного кодексу України.
5.19. Разом з цим, наявність у кредитора можливості стягувати надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Аналогічну правову позицію викладено і в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013.
5.20. Верховний Суд у постанові від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14, аналізуючи питання зменшення розміру штрафу/пені відповідно до норм статті 233 Господарського кодексу України та статті 551 Цивільного кодексу України, дійшов висновку, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема з розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.
Таким чином, при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача.
5.21. При вирішенні питання про зменшення пені суд ураховує також співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 та Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 920/1013/18, від 26.03.2020 у справі № 904/2847/19).
5.22. Суд зазначає, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.
Застосоване у статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України словосполучення "суд має право" та "може бути зменшений за рішенням суду" свідчить про те, що саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення. Водночас вирішення цих питань не відноситься до повноважень Верховного Суду, завдання якого полягає лише у перевірці правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи (аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18, від 12.02.2020 у справі № 916/2259/18, від 24.02.2020 у справі № 917/686/19, від 26.02.2020 у справі № 922/1608/19, від 15.04.2020 у справі № 922/1607/19, від 04.10.2021 у справі № 922/3436/20, від 10.11.2022 у справі № 910/15705/21, від 01.02.2023 у справі № 914/3203/21, від 22.05.2024 у справі № 911/95/20).
5.23. Верховний Суд у постанові від 09.06.2022 у справі № 910/8425/19, на яку звертає увагу Скаржник, зазначив, що приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд повинен виходити з того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер. Слід також враховувати, що сторони укладаючи контракт погодили усі його істотні умови, в тому числі ціну, штрафні санкції, строк виконання. Відтак відповідач, прийнявши на себе зобов`язання за контрактом погодився із передбаченою ним відповідальністю за прострочення взятих на себе зобов`язань. Необхідно врахувати, що товариство як юридична особа, яка здійснює свою господарську діяльність на власний ризик, підписуючи державний контракт, а також додаткові угоди до нього, повинно усвідомлювати, що дати виконання відповідних робіт визначені календарним планом, з огляду на що повинно було розумно оцінити цю обставину з урахуванням виду своєї діяльності та можливості виконання зобов`язання у погоджені сторонами строки.
5.24. У постанові Верховного Суду від 09.05.2024 у справі № 923/77/22, щодо неврахування висновків якої зазначає Позивач за первісним позовом, викладено висновок, що при цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 Господарського процесуального кодексу України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав".
5.25. У наведених Скаржником для порівняння постановах Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 903/602/24, від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21, від 15.06.2022 у справі № 922/2141/21, від 05.04.2023 у справі № 910/18718/21 сформульовано загальні підходи щодо підстав для зменшення розміру неустойки відповідно до статті 233 Господарського кодексу України та статті 551 Цивільного кодексу України. Зокрема, у цих рішеннях також акцентовано на необхідності врахування майнового стану обох сторін, співвідношення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій із можливими збитками кредитора, дотримання балансу інтересів учасників правовідносин, а також на обов`язку судів досліджувати доводи та докази щодо наявності підстав для такого зменшення.
5.26. Верховний Суд також зауважує, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення розміру штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно із статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (правові висновки Верховного Суду у постановах від 05.03.2019 у справі № 923/536/18, від 10.04.2019 у справі № 905/1005/18, від 06.09.2019 у справі № 914/2252/18, від 14.07.2021 у справі № 916/878/20 та інші).
5.27. Саме суд першої та апеляційної інстанцій користується певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи наявність та розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення (правові висновки Верховного Суду у постановах від 03.03.2021 у справі № 925/74/19, від 02.06.2021 у справі № 5023/10655/11 (922/2455/20) та інші).
5.28. Суд зазначає, що в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 сформовано висновок про те, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить із конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, що водночас мають узгоджуватись із положенням статті 233 Господарського кодексу України і частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватись та оцінюватись судом відповідно до статей 86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України.
У пункті 7.42 постанови від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 об`єднана палата Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду виснувала, що чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір; і обставини (їх сукупність), що є підставою для зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер. Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частин першої, другої статей 233 Господарського кодексу України та частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.
5.29. У цій справі суди попередніх інстанцій, вирішуючи питання щодо наявності підстав для зменшення розміру неустойки відповідно до статті 233 Господарського кодексу України та статті 551 Цивільного кодексу України, дослідили та надали оцінку сукупності обставин, які мають значення для правильного вирішення цього питання.
Так, щодо майнового стану сторін суди врахували як доводи Товариства стосовно його фактичного майнового стану та особливостей здійснюваної ним діяльності, зокрема того, що це підприємство має критичне значення, оскільки не лише забезпечує потреби держави в озброєнні, але й сприяє розвитку та вдосконаленню вітчизняного виробництва, а відтак підтримує національну економіку, так і аргументи Підприємства щодо його фінансового стану. При цьому суди окремо зазначили, що матеріали справи не містять належних доказів погіршення фінансового стану Підприємства саме внаслідок можливого зменшення розміру неустойки.
Оцінюючи співвідношення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій із можливими втратами кредитора, суди виходили з того, що розмір нарахованої неустойки є значним, тоді як зобов`язання щодо поставки першої партії товару Відповідачем за первісним позовом були виконані частково, а отже, Позивач за первісним позовом фактично частково отримав товар за Контрактом. Водночас суди встановили відсутність доказів понесення ним реальних збитків або виникнення у нього додаткових майнових обов`язків перед іншими особами у зв`язку з допущеним порушенням.
Щодо характеру прострочення суди врахували, що нарахування неустойки відбулося за відсутності ознак зловживання правом з боку Товариства чи навмисного затягування ним виконання зобов`язань за Контрактом. При цьому судами був урахований зміст листа від 28.02.2025 іноземної компанії, у якому остання повідомила Товариство про відсутність можливості поставки відповідного виду товару та пов`язала це, зокрема, з недобросовісною поведінкою з боку Підприємства, зазначивши, що останнє уклало з іншими іноземними постачальниками контракти на поставку аналогічного товару за значно вищими цінами, що, за твердженням цієї компанії, фактично заблокувало виконання іноземного контракту.
Так само суди надали оцінку питанню дотримання балансу інтересів сторін. У цій частині вони виходили з того, що за встановлених обставин, зокрема з урахуванням дій самого Підприємства, які, за висновками судів, спричинили відмову іноземного контрагента від виконання попередніх домовленостей і, як наслідок, вплинули на повне виконання Контракту, стягнення неустойки у повному обсязі, попри факт часткового прийняття товару та встановлені причини прострочення, призвело б до покладення на Відповідача за первісним позовом надмірного тягаря, який не відповідав би реальним наслідкам допущеного порушення зобов`язання.
5.30. Щодо доводів Скаржника про те, що судами не враховано стратегічне значення Підприємства для економіки та безпеки держави, Суд зазначає, що сам по собі статус підприємства, без встановлення судами факту понесення Позивачем за первісним позовом реальних збитків чи виникнення додаткових обов`язків перед іншими особами у зв`язку з простроченням, а також інших факторів на які звертає увагу Товариство, не може виключати можливість зменшення розміру неустойки відповідно до вимог законодавства. У даній справі судами встановлено як відсутність доказів негативних наслідків для Позивача за первісним позовом внаслідок неналежного виконання Підприємством Контракту, так і наявність об`єктивних причин. 
5.31. З огляду на зазначені обставини, Суд дійшов висновку, що при оцінці питання наявності підстав для зменшення розміру неустойки судами попередніх інстанцій повною мірою проаналізовано майновий стан сторін, оцінено співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій з розміром збитків кредитора, характер прострочення та враховано інтереси обох сторін відповідно до підходів, сформованих у практиці Верховного Суду з даного питання та на які також посилається Скаржник.
Відтак, судами обґрунтовано визнано підставність застосування зменшеного розміру неустойки в межах дискреційних повноважень (зменшення на 80%), наданих суду відповідно до положень частин першої та другої статті 233 Господарського кодексу України та частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України.
5.32. Таким чином, наведені Скаржником у цій частині доводи касаційної скарги, передбачені пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилися під час касаційного розгляду, що виключає скасування судових рішень господарських судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині.
5.33. Верховний Суд також зазначає, що інші доводи касаційної скарги у цій частині стосуються з`ясування обставин, вже встановлених господарськими судами попередніх інстанцій, та переоцінки вже оцінених ними доказів у справі, тому не можуть бути враховані судом касаційної інстанції згідно з приписами частини другої статті 300 Господарського процесуального кодексу України.
Щодо застосування статей 607, 651 Цивільного кодексу України.
5.34. Відповідно до статті 607 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.
5.35. Статтею 651 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
5.36. Суди попередніх інстанцій, розглянувши спір, виходили з того, що встановлені у справі обставини свідчать про неможливість подальшого виконання умов Контракту, а відтак і про наявність підстав для його розірвання відповідно до статей 607, 651 Цивільного кодексу України та пункту 12.1 Контракту.
5.37. Заперечуючи правильність такого підходу, Скаржник зазначає, що матеріали справи не містять належних доказів об`єктивної неможливості виконання Товариством зобов`язання за Контрактом. На його переконання, сама по собі поставка виконавцем частини товару свідчить не про неможливість, а навпаки - про наявність об`єктивної можливості виконання спірного зобов`язання. Поряд із цим Скаржник наголошує, що Товариство не довело вжиття всіх залежних від нього заходів для належного виконання Контракту, зокрема не підтвердило ані спроб пошуку альтернативних постачальників товару, ані звернення до інших виробників, ані неможливості придбання відповідного товару в інших країнах. У цьому зв`язку Скаржник виходить із того, що професійний учасник ринку повинен передбачати ризики здійснення господарської діяльності та забезпечувати альтернативні канали постачання.
Крім того, Скаржник посилається на те, що ускладнення чи порушення у правовідносинах Товариства з третіми особами не можуть покладатися на кредитора, а тому не утворюють підстав ні для звільнення боржника від відповідальності перед ним, ні для розірвання Контракту. Окремо Скаржник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували погодженого сторонами порядку припинення договірних відносин. У цьому зв`язку він посилається на пункт 11.1 Контракту, відповідно до якого Контракт діє до 31.12.2025, а в частині виконання гарантійних зобов`язань - до їх повного виконання. Так само Скаржник наголошує, що за змістом частини першої статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше прямо не встановлено договором або законом.
5.38. Суд звертає увагу, що підставою касаційного оскарження судових рішень, відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Зі змісту зазначеної норми права випливає, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Суд також зауважує, що для спростування будь-якого висновку, наведеного у оскаржуваних судових рішеннях скаржник має навести не особисті міркування щодо законності та обґрунтованості цих судових рішень, а довести, який саме висновок Верховного Суду щодо застосування якої саме норми права у подібних відносинах не був врахований судами попередніх інстанцій з урахуванням встановлених ними обставин справи, від якого висновку необхідно відступити, з наведенням обґрунтування такої необхідності та/або який висновок сформувати (постанова Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.11.2023 у справі № 918/686/21)
Втім, звертаючись із касаційною скаргою у цій частині з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, Скаржник не навів жодної постанови Верховного Суду, у якій було б викладено висновок щодо застосування статей 607, 651 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах. Натомість наведені ним доводи фактично зводяться до незгоди з установленими судами обставинами справи та спрямовані на надання їм іншої правової оцінки.
5.39. За таких обставин Суд дійшов висновку, що Скаржником не наведено належного обґрунтування неправильного застосування судами статей 607, 651 Цивільного кодексу України у розумінні пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, що виключає можливість перевірки Судом правильності застосування цих норм у межах заявленої підстави касаційного оскарження.
5.40. Отже, у цій частині касаційної скарги Скаржником не наведено доводів, які відповідали б вимогам пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а тому підстави для перегляду судових рішень господарських судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині відсутні.
Щодо застосування судами статей 536, 693 Цивільного кодексу України.
5.41. У статті 536 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
5.42. Частиною третьою статті 693 Цивільного кодексу України встановлено, що на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати.
5.43. Відповідно до підпункту 4 пункту 7.2. Контракту, у разі порушення виконавцем зобов`язань щодо строку поставки товару, за умови здійснення замовником попередньої оплати, виконавець зобов`язаний сплатити на користь замовника проценти за користування коштами попередньої оплати (в частині вартості простроченого товару) у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, від дня порушення строку поставки товару до дня виконання виконавцем обов`язку щодо поставки товару, визначеного згідно з абзацом першим пункту 3.3. цього Контракту.
5.44. Суди обох інстанцій, аналізуючи зміст зазначеного пункту Контракту та враховуючи висновки, викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.06.2020 у справі № 922/3578/18, виходили з того, що у відповідній постанові зазначено, що законодавець передбачив можливість установлення договором іншого розміру річних процентів, але не іншого способу їх обчислення, зокрема шляхом визначення їх у розмірі певного відсотка за кожен день прострочення. У зв`язку із цим суди дійшли висновку, що передбачене підпунктом 4 пункту 7.2 Контракту нарахування процентів за користування коштами попередньої оплати у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за своєю правовою природою фактично є пенею, а не процентами за користування коштами у розумінні норм Цивільного кодексу України, а відтак зазначили про відсутність підстав для задоволення позову. 
5.45. Втім Суд не погоджується з такою правовою оцінкою з огляду на таке.
5.46. Суди обох інстанцій не врахували, що об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 03.12.2021 у справі № 910/14180/18, на яку звертає увагу Скаржник, відступила від висновку, викладеного у постанові об`єднаної палати від 05.06.2020 у справі № 922/3578/18, саме щодо способу обчислення процентів та права сторін на визначення саме розміру процентів.
У відповідній постанові об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 03.12.2021 у справі № 910/14180/18, наголосила, що положення статті 536, частини третьої статті 693, частини першої статті 1054, частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України у їх сукупності, передбачає можливість для покупця нарахування на суму сплаченої ним продавцю попередньої оплати процентів за користування грошовими коштами, що узгоджується із загальним правилом про оплатний характер позики. Порушення продавцем обов`язку щодо передачі товару, який був попередньо оплачений, надає покупцеві можливість стягнути з продавця проценти за користування чужими грошовими коштами. 
За своєю правовою природою проценти є винагородою (платою) за користування грошовими коштами. Натомість неустойка є видом забезпечення виконання зобов`язання та за своєю правовою природою є штрафною санкцією, яка може застосовуватись до боржника у разі порушення ним зобов`язання.
За висновком об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, передбачені статтею 536 та частиною третьої статті 693 Цивільного кодексу України проценти мають зовсім іншу правову природу, ніж неустойка (пеня, штраф), виступають способом захисту прав та інтересів покупця який, здійснивши оплату продукції на умовах попередньої її оплати набув також статусу кредитора за договором по відношенню до продавця до моменту передання йому такої продукції. При цьому до моменту пред`явлення покупцем вимоги до продавця про повернення суми попередньої оплати відповідно до частини другої статті 693 Цивільного кодексу України, користування продавцем грошовими коштами попередньої оплати як сумою позики буде вважатися правомірним, на які покупець як кредитор може правомірно нараховувати проценти за користування. Натомість після пред`явлення покупцем продавцю такої вимоги (про повернення суми попередньої оплати відповідно до частини другої статті 693 Цивільного кодексу України) за умови непоставки продавцем покупцю товару та неповернення суми попередньої оплати у продавця виникає грошове зобов`язання з повернення суми попередньої оплати, а користування продавцем цими коштами буде неправомірним. У такому випадку покупець втрачає право на нарахування продавцю на суму цих коштів процентів, передбачених частиною третьою статті 693 Цивільного кодексу України, та разом з цим набуває право на нарахування та стягнення з продавця процентів, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, що нараховуються внаслідок прострочення боржником (у даному випадку - продавцем) грошового зобов`язання (з повернення попередньої оплати) та які є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання на відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима.
За позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, з огляду на різну правову природу проценти, передбачені частиною третьою статті 693 Цивільного кодексу України, не можуть бути ототожнені з неустойкою та процентами, передбаченими частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України.
Крім того Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду зауважив, що правова природа передбаченої договором плати за користування чужими грошовими коштами не залежить від встановленого сторонами у договорі способу обчислення такої плати. 
Передбачене статтею 536, частиною третьою статті 693, частиною першою статті 1048, частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України право сторін на встановлення плати за користування грошовими коштами (попередньою оплатою, позикою) з урахуванням положень статті 6 та частини першої статті 627 Цивільного кодексу України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів і порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати.
Положення, закріплені у статті 536, частині третій статті 693 Цивільного кодексу України, є диспозитивними, а тому не можуть обмежувати сторін у визначенні способу проведення розрахунку процентів залежно від їх волевиявлення (за один день чи за календарний рік), оскільки будь-який з таких способів розрахунку, враховуючи сталу та загальновідому кількість днів у календарному році, дозволяє визначити шляхом простої арифметичної дії розмір процентів за один рік (чи навпаки за один день), за наявності такої потреби при тлумаченні змісту правочину.
Аналогічний висновок викладено також у постанові Верховного Суду від 29.05.2024 у справі № 911/2347/22, від 11.09.2024 у справі № 910/13575/23, на які посилається Скаржник.
5.47. Отже, з урахуванням актуальних підходів судової практики, положення статті 536 та частини третьої статті 693 Цивільного кодексу України мають диспозитивний характер, а відтак не виключають права сторін договору на власний розсуд погодити як розмір процентів, так і спосіб їх обчислення.
У зв`язку з цим Суд погоджується з позицією Скаржника про помилковість висновків судів попередніх інстанцій, які, ототожнивши проценти, передбачені частиною третьою статті 693 Цивільного кодексу України, з процентами, визначеними частиною другою статті 625 цього Кодексу, дійшли необґрунтованого висновку про допустимість погодження сторонами лише іншого розміру річних процентів, але не іншого способу їх обчислення. Так, погодження сторонами умови про нарахування процентів за користування коштами попередньої оплати в частині вартості простроченого товару у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від дня порушення строку поставки товару до дня виконання виконавцем обов`язку щодо поставки товару, визначеного згідно з абзацом першим пункту 3.3. цього Контракту, відповідає диспозитивному характеру зазначених норм та не свідчить про неналежність такого договірного регулювання.
5.48. Про допустимість стягнення процентів за користування коштами попередньої оплати в частині вартості простроченого товару у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, нарахованих від дня порушення строку поставки товару до дня належного виконання виконавцем обов`язку з його поставки, зазначено також в актуальній практиці Верховного Суду, зокрема у постановах від 23.07.2025 у cправі № 910/9141/24, від 09.10.2025 у cправі № 910/12287/24, від 11.12.2025 у справі № 922/744/25.
5.49. З огляду на наведене суди помилково дійшли передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позову у відповідній частині лише з мотивів погодження сторонами способу обчислення процентів, передбачених частиною третьою статті 693 Цивільного кодексу України. Натомість під час розгляду цієї позовної вимоги судам належало з`ясувати дійсний розмір вартості саме простроченого та непоставленого товару, перевірити правильність визначення періоду прострочення, розмір подвійної облікової ставки Національного банку України, яка підлягала застосуванню у спірний період, з урахуванням доводів сторін та їхньої поведінки щодо повернення/прийняття суми попередньої оплати. Залежно від встановлення цих обставин суди мали перевірити обґрунтованість здійсненого розрахунку та вирішити спір у відповідній частині.
5.50. Згідно з імперативними приписами статті 300 Господарського процесуального кодексу України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
5.51. При цьому встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
5.52. Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений повноважень самостійно встановлювати такі обставини, а суди попередніх інстанцій цього не здійснили, Суд частково погоджується з доводами Скаржника про необґрунтованість висновків судів у відповідній частині. 
За таких обставин оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню в частині відмови у стягненні ІНФОРМАЦІЯ_6 процентів за користування коштами попередньої оплати, а справа в цій частині первісного позову Підприємства- направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.
6. Висновки Верховного Суду
6.1. Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
6.2. Згідно з частинами першою, другою статті 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
6.3. За змістом частини третьої статті 310 цього Кодексу підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
6.4. Ураховуючи викладене та беручи до уваги, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалені у справі судові рішення - скасуванню із направленням справи на новий розгляд до місцевого господарського суду.
6.5. Під час нового розгляду справи господарському суду слід повно та всебічно перевірити фактичні обставини справи, дати належну оцінку наявним у справі доказам, доводам та запереченням учасників справи, якими вони обґрунтовували свої доводи і заперечення під час розгляду спору в частині первісного позову про стягнення ІНФОРМАЦІЯ_6 процентів за користування коштами попередньої оплати, і в залежності від встановленого прийняти законне та обґрунтоване рішення.
6.6. Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, відповідно до частини чотирнадцятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314 - 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 задовольнити частково.
2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2026 та рішення Господарського суду міста Києва від 28.05.2025 у справі № 910/2097/25 в частині відмови у задоволенні первісного позову ІНФОРМАЦІЯ_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 про стягнення ІНФОРМАЦІЯ_6 процентів за користування коштами попередньої оплати скасувати, а справу № 910/2097/25 в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
3. В іншій оскаржуваній частині постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2026 та рішення Господарського суду міста Києва від 28.05.2025 у справі № 910/2097/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Зуєв

Судді І. Берднік

І. Міщенко