Справа № 308/61/26

В И Р О К 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2026 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі головуючої судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області кримінальне провадження №12025078170000216, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.10.2025, за обвинуваченням:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Скотарське Воловецького району Закарпатської області, громадянина України, українця за національністю, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , з середньою спеціальною освітою, неодруженого, засудженого вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16.04.2026 за ч.4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1, ч.2 ст.182, ч.4 ст.190 Кримінального кодексу України,-
ВСТАНОВИВ:
Формулювання обвинувачення у кримінальному провадженні, визнане судом доведеним.
ОСОБА_4 29.09.2025 близько 14:00 год. перебував за адресою: АДРЕСА_2 , де у нього виник злочинний умисел, спрямований на заволодіння грошовими коштами.
Реалізуючи свій умисел, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою збагачення за рахунок чужого майна, шляхом вчинення незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, ОСОБА_4 , використовуючи мобільний телефон марки «Apple» моделі «iPhone 10» з ІМЕІ: НОМЕР_1 та ІМЕІ2: НОМЕР_2 , належний потерпілій ОСОБА_5 , у порушення вимог ст. 32 Конституції України, згідно з якою ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, а також не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом; ст. 14 Закону України «Про захист персональних даних», відповідно до якої поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних допускається лише у випадках, визначених законом; ст. 21 Закону України «Про інформацію», відповідно до якої інформація про фізичну особу є конфіденційною та може поширюватися лише за згодою відповідної особи або у випадках, передбачених законом, а також усвідомлюючи положення ст. 11 Закону України «Про інформацію», згідно з якою до конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження, використовуючи доступ до Всесвітньої мережі Інтернет, у додатку «monobank» (АТ «Універсал Банк») без належної згоди ОСОБА_5 використав та поширив її конфіденційну інформацію, а саме: номер облікової картки платника податків, дату народження та паспортні дані, що призвело до укладення від імені та без відома ОСОБА_5 як позичальника договорів позики (кредиту) з АТ «Універсал Банк» на суму 10 000 гривень та зарахування вказаних коштів на банківську картку потерпілої № НОМЕР_3 .
Отже, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.182 Кримінального кодексу України, а саме: незаконне використання та поширення конфіденційної інформації про особу.
Крім того, 29.09.2025 близько 19:00 год, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , реалізуючи свій умисел, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою збагачення за рахунок чужого майна, шляхом обману під приводом здійснення телефонного дзвінка, останній попросив у потерпілої ОСОБА_5 мобільний телефон марки «Аррlе» моделі «Ірhone 10» з ІМЕІ: НОМЕР_1 та ІМЕІ2: НОМЕР_2 , який та надала йому добровільно, не будучи завідомо обізнаною у злочинних намірах ОСОБА_4 .
Після чого, 29.09.2025 близько 19 години 45 хвилин ОСОБА_4 перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, таємно, шляхом обману, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, шляхом вчинення незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, таємно, через додаток «monobank» (АТ «Універсал банк»), здійснив переказ грошових коштів в сумі 10 000 гривень з картки потерпілої АТ «Універсал банк» № НОМЕР_3 на картку АТ КБ «Приват банк» № НОМЕР_4 , яка належить його знайомій ОСОБА_6 та яка не була завідомо обізнаною у злочинних намірах ОСОБА_4 . Отриманими коштами розпорядився на власний розсуд, чим завдав матеріальної шкоди у сумі 10 000 гривень.
Отже, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.190 Кримінального кодексу України, а саме: заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки.
Не зупинившись на вчиненому, ОСОБА_4 03 жовтня 2025 року близько 19 години 50 хвилин, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , повторно сформував злочинний умисел, спрямований на заволодіння грошовими коштами.
Так, діючи повторно, реалізуючи свій умисел, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою збагачення за рахунок чужого майна, шляхом вчинення незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, використовуючи мобільний телефон марки «Аррlе» моделі «Ірhone 10» з ІМЕІ: НОМЕР_1 та ІМЕІ2: НОМЕР_2 , належний потерпілій ОСОБА_5 , в порушення вимог ст. 32 Конституції України, згідно якої «ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України, не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини»; ст. 14 Закону України «Про захист персональних даних», згідно якої «поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини»; ст. 21 Закону України «Про інформацію», згідно якої «інформація про фізичну особу є конфіденційною, конфіденційна інформація може поширюватись за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом»; а також усвідомлюючи, що згідно ст. 11 Закону України «Про інформацію» «до конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження», використовуючи доступ до Всесвітньої мережі Інтернет вказав у додатку «Приват 24» (АТ КБ «Приват банк») без належної згоди ОСОБА_5 , тим самим використав та поширив конфіденційну інформацію, а саме номер облікової картки платника податків, дату народження, паспортні дані, що призвело до укладення від імені та без відома ОСОБА_5 як позичальником та АТ КБ «Приват банк» договорів позики (кредиту) на суму 20 000 гривень на картку потерпілої АТ КБ «Приват банк» № НОМЕР_5 .
Отже, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.182 Кримінального кодексу України, а саме: незаконне використання та поширення конфіденційної інформації про особу, вчинене повторно. 
Також в подальшому не зупинившись на вчиненому, у ОСОБА_4 виник повторно злочинний умисел, спрямований на таємне заволодіння грошовими коштами шляхом обману, з метою особистого збагачення.
03 жовтня 2025 року близько 19 години 50 хвилин, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_4 , реалізуючи свій злочинний умисел, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою збагачення за рахунок чужого майна, шляхом обману під приводом здійснення телефонного дзвінка, звернувся до потерпілої ОСОБА_5 з проханням надати йому мобільний телефон марки «Apple» моделі «iPhone 10» (ІМЕІ: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 ), а також банківську картку для виплат АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_6 , нібито для отримання та зняття грошових коштів, які мають надійти від його знайомого.
Потерпіла ОСОБА_5 , не будучи обізнаною про злочинні наміри ОСОБА_4 , добровільно передала йому вказаний мобільний телефон та банківську картку.
Заволодівши вказаними речами, ОСОБА_4 , використовуючи мобільний телефон марки «Аррlе» моделі «Ірhone 10» з ІМЕІ: НОМЕР_1 та ІМЕІ2: НОМЕР_2 , належний потерпілій ОСОБА_5 , через додаток «Приват 24» (АТ КБ «Приват банк»), здійснив переказ кредитних грошових коштів в сумі 20 000 між картками потерпілої, а саме з картки універсальної № НОМЕР_5 на картку для виплат № НОМЕР_6 , яку завчасно позичив у потерпілої ОСОБА_5 для власного користування.
Після чого того ж дня, 03 жовтня 2025 року о 21 годині 00 хвилин ОСОБА_4 , таємно, реалізуючи свій злочинний умисел, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою збагачення за рахунок чужого майна, шляхом обману, перебуваючи за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, вулиця Тиводара Легоцького, будинок 19, де розташовується торгівельний центр «Токіо» та банкомат АТ КБ «Приват банк», з картки для виплат № НОМЕР_6 , здійснив ряд банківських операцій, а саме:
- 21 годині 02 хвилин зняв грошові кошти в сумі 10 000 гривень;
- 21 годині 05 хвилин зняв грошові кошти в сумі 200 гривень;
- 21 годині 06 хвилин зняв грошові кошти в сумі 9 500 гривень.
Отриманими коштами розпорядився на власний розсуд, чим завдав потерпілій матеріальної шкоди на суму 20 000,00 гривень.
Отже, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.190 Кримінального кодексу України, а саме: заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, вчинене повторно.
Підстави доведеності винуватості поза розумним сумнівом.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1, ч.2 ст.182, ч.4 ст.190 Кримінального кодексу України, визнав повністю, підтвердив обставини, викладені в обвинувальному акті, зокрема спосіб вчинення інкримінованих йому органом досудового розслідування кримінальних правопорушень, зазначивши, що вони відповідають дійсності.
У вчиненому щиро розкаявся, свою протиправну поведінку засудив. 
Прокурор зазначив, що у судовому засіданні достеменно встановлено, що інкриміновані протиправні діяння вчинено обвинуваченим, тому просить суд визнати його винуватим та призначити покарання за ч.1 ст.182 КК України у виді обмеження волі строком на 1 рік, за ч.2 ст.185 КК України у виді обмеження волі строком на 2 роки, за ч.4 ст.190 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років; на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання більш суворим покаранням менш суворого, остаточно призначити  ОСОБА_4 покарання в виді позбавлення волі строком 5 років; на підставі ч.4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання покарання, призначеного за цим вироком, із покаранням, визначеним вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16.04.2026, остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі строком 5 років 1 місяць.
Потерпіла ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилась, однак надала суду заяву про проведення судового розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у її відсутності.
Підстави, за яких суд не досліджує докази сторони обвинувачення та захисту, а також уважає доведеною винуватість поза розумним сумнівом.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованих йому органом досудового слідства кримінальних правопорушень при обставинах, викладених у обвинувальному акті. При цьому суд роз`яснив обвинуваченому положення ч. 3 ст.349 КПК України про те, що у такому випадку він буде позбавлений права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку.
Тож, беручи до уваги, що прокурор також не оспорював фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений ОСОБА_4 правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.
Суд також пересвідчився в добровільності позиції обвинуваченого та не знайшов підстави вважати, що останній себе оговорює або в інший спосіб викривлює визнані ним у судовому засіданні обставини, чи визнає їх під примусом.
Це узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.
Ураховуючи викладене, суд, допитавши обвинуваченого, дійшов висновку, щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 поза розумним сумнівом у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.182 Кримінального кодексу України, а саме: незаконне використання та поширення конфіденційної інформації про особу; за ч.2 ст.182 Кримінального кодексу України, а саме: незаконне використання та поширення конфіденційної інформації про особу, вчинене повторно; за ч.4 ст.190 Кримінального кодексу України, а саме: заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки; за ч.4 ст.190 Кримінального кодексу України, а саме: заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, вчинене повторно.
Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.
У судовому засіданні встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 свою винуватість у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень визнав повністю, у вчиненому щиро розкаявся, засудив свою протиправну поведінку, добровільно відшкодував завдані збитки. Крім того, протягом усього строку досудового розслідування, також визнавав свою винуватість, у зв`язку з чим, на думку суду, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, згідно зі ст. 66 КК України, є щире каяття, активне розкриття злочину, добровільне відшкодування завданого збитку. Також суд бере до уваги, що і державне обвинувачення в особі прокурора уважає наявність таких обставин, що пом`якшують покарання, - щире каяття та активне розкриття злочину, добровільне відшкодування завданого збитку, які вказані в обвинувальному акті.
Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.
Мотиви призначення покарання.
Суд, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, ураховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.
Згідно з приписами ст.8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з дотриманням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
За змістом статей 50, 65 КК України особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості злочину.
Покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами.
Зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду. Оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.
Також суд бере до уваги наведені відомості про особу обвинуваченого, який свою винуватість у вчиненні злочину визнав повністю.
ОСОБА_4 має середню спеціальну освіту, на обліку у лікаря-фтизіатра, психіатра та нарколога не перебуває, відшкодував завдану ним шкоду, висловив намір виправити свою поведінку та надалі не допускати порушень закону.
Урахувавши зазначені обставини, наявність обставин, що пом`якшують покарання, а також відсутність таких, що його обтяжують, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання в межах санкцій ч.1 ст.182 КК України у виді обмеження волі строком на 1 рік, ч.2 ст.182 КК України у виді обмеження волі строком на 2 роки, за ч.4 ст.190 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання більш суворим покаранням менш суворого, остаточно слід призначити ОСОБА_4 покарання в виді позбавлення волі строком 5 років.
При цьому, суд уважає, що підстави застосування статей 69, 69-1, 75 КК України при призначенні покарання – відсутні, як і підстави для застосування покарання з іспитовим строком. 
Судом встановлено, що ОСОБА_4 вчинив кілька кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 2 ст. 182, ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України, до постановлення вироку Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16.04.2026. У зв`язку з цим суд застосовує правила призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, передбачені ч. 4 ст. 70 КК України.
Враховуючи, що ОСОБА_4 за вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16.04.2026 засуджений до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, суд визначає остаточне покарання за правилами часткового складання призначених покарань.
За таких обставин остаточне покарання ОСОБА_4 слід призначити у виді позбавлення волі строком 5 років 1 місяць.
Призначення обвинуваченому саме такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України, адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь.
Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.
В рамках кримінального провадження щодо ОСОБА_4 застосовувався запобіжний захід у виді домашнього арешту в певний час доби. Ураховуючи те, що строк дії запобіжного заходу у виді домашнього арешту в певний час доби відносно обвинуваченого ОСОБА_4 сплинув і за клопотанням сторони обвинувачення не продовжувався, а сторони провадження не заявили клопотання про застосування відносно обвинуваченого запобіжного заходу, суд не вбачає підстав для застосування запобіжного заходу до набрання вироком законної сили відносно обвинуваченого ОСОБА_4 .
Цивільний позов не заявлений, процесуальні витрати по справі відсутні. Речовий доказ відповідно до ст. 100 КПК України: мобільний телефон марки «Apple» моделі «iPhone 10» (ІМЕІ: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 ), який передано на відповідальне зберігання ОСОБА_5 , залишити у володінні останньої.
Керуючись ст. 7, 100, 124, 349, 368-370, 373, 374, 376, 377, 394, 395 КПК України, суд,-
У Х В А Л И В :
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1, ч.2 ст.182, ч.4 ст.190 Кримінального кодексу України, та призначити йому покарання:
-за ч.1 ст.182 КК України у виді обмеження волі строком на 1 рік, 
-за ч.2 ст.182 КК України у виді обмеження волі строком на 2 роки, 
-за ч.4 ст.190 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання більш суворим покаранням менш суворого, остаточно призначити  ОСОБА_4 покарання в виді позбавлення волі строком 5 (п`ять) років.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарання, призначеного за цим вироком, із покаранням, визначеним вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16.04.2026, остаточно призначити  ОСОБА_4  покарання у виді позбавлення волі строком 5 (п`ять) років 1 (один) місяць.
Відповідно до речення другого ч. 4 ст. 70 КК України початок строку відбування покарання обчислювати з 17.02.2026, зарахувавши у строк покарання відбуте за вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16.04.2026, виходячи з того, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.
Запобіжний захід стосовно  ОСОБА_4  до набрання вироком законної сили - не застосовувати.
Речовий доказ - мобільний телефон марки «Apple» моделі «iPhone 10» (ІМЕІ: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 ), який передано на відповідальне зберігання ОСОБА_5 - залишити у володінні останньої.
Вирок може бути оскаржений до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.
Відповідно до ч. 2 ст.394 КПК України цей вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.
Вирок набирає законної сили після спливу закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ч. 2 ст. 395 КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, його захиснику, прокурору, потерпілій в порядку, визначеному ст. 376 КПК України.

Суддя     ОСОБА_7