КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 753/13043/25 Головуючий у суді І інстанції Колесник О.М.
Провадження № 22-ц/824/3040/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 квітня 2026 року м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гладкої І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 10 вересня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, заінтересовані особи: військова частина НОМЕР_1 , військова частина НОМЕР_2 , Міністерство оборони України,

в с т а н о в и в:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, заінтересовані особи: військова частина НОМЕР_1 , військова частина НОМЕР_2 .
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 27 червня 2025 року відкрито провадження у справі та залучено до участі у справі в якості заінтересованої особи Міністерство оборони України.
10 вересня 2025 року Дарницький районний суд міста Києва постановив ухвалу, якою провадження у справі закрив у зв`язку з неможливістю розгляду в порядку цивільного судочинства на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
Постановляючи зазначену ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що діючим законодавством відповідно до встановленої процедури передбачено позасудовий порядок встановлення факту участі в бойових діях для отримання відповідного статусу учасника бойових дій, а тому справа про встановлення факту участі у бойових діях не підлягає розгляду в судовому порядку, що узгоджується з висновками, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 233/2929/17 (провадження № 14-284цс19).
Розгляд такої заяви судом є фактично перебиранням на себе органом судової влади функцій, покладених на спеціально уповноважений орган, що має відповідну компетенцію. З урахуванням наведеного, суд вважав, що зазначений спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинен вирішуватись у позасудовому порядку відповідно до встановленої законодавством процедури.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, заявник звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи і неправильного застосування районним судом норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким вимоги заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції залишено поза увагою, що ним повністю пройдено позасудову процедуру щодо набуття статусу учасника бойових дій, про що містяться докази в матеріалах справи, проте бажаного результату це не принесло, тому єдиним способом вирішити ситуацію, що склалася, є ухвалення судового рішення про встановлення факту безпосередньої участі добровольця добровольчого формування « ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України у період з 22 лютого 2024 року до 07 грудня 2024 року (включно) на території міста Києва. 
На думку заявника, лише такий результат судового розгляду зможе максимально захистити його інтереси, а наявність судового рішення буде додатковим стимулом усіх учасників справи вчиняти всі дії, які передбачені чинним законодавством і які направлені на повне та всебічне вирішення питання щодо надання йому статусу учасника бойових дій.
Посилання суду першої інстанції на висновки, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 233/2929/17, є необґрунтованими, так як у даному випадку заявник пройшов позасудову процедуру отримання статусу учасника бойових дій і його документи було повернуто.
Також не підлягають врахуванню і висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №161/853/19, оскільки ОСОБА_1 звертався до Київського окружного адміністративного суду із позовом про визнання бездіяльності протиправними, тобто при цій ситуації відсутнє рішення щодо суті його заяви (чіткого предмета оскарження немає).
Відтак, чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім, як розгляд справи про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.
14 грудня 2025 року до апеляційного суду від військової частини НОМЕР_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, який колегія суддів залишила без розгляду на підставі статей 126, 360 ЦПК України з огляду на те, що він поданий з порушенням установленого судом в ухвалі про відкриття апеляційного провадження п`ятиденного строку на подання такого відзиву і без порушення клопотання про поновлення цього процесуального строку.
Інші заінтересовані особи у справі правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представники військових частин НОМЕР_1 та НОМЕР_2 заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення.
ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, Міністерство оборони України явку своїх представників в судове засідання не забезпечило, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомляли, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників заінтересованих осіб, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Звернення до суду є суб`єктивним правом особи, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів (частина перша статті 5 ЦПК України).
Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
Підстави для закриття провадження у справі є вичерпними та визначені у статті 255 ЦПК України.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Припис закону про те, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства стосуються як позовів (заяв, скарг), які не можуть розглядатися за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів (заяв, скарг), які взагалі не можуть розглядатися судами.
Тобто розгляду у суді підлягає лише така справа, у якій заявлені вимоги можуть бути або задоволені, або в їх задоволенні може бути відмовлено. Положення «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186, пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосується як заяв, які не підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, так і тих заяв, які суди взагалі не можуть розглядати (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2021 року у справі № 760/32455/19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц).
Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення,  ОСОБА_1 просив встановити факт його безпосередньої участі, як добровольця територіальної громади, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України у період з 22 лютого 2024 року до 07 грудня 2024 року (включно) згідно бойового розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 від 19 лютого 2024 року № 449дск на території міста Києва.
В обґрунтування заяви ОСОБА_1 послався на те, що ним було вжито всіх заходів для отримання довідки про безпосередню участь добровольця територіальної громади у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України у відповідний період та статусу учасника бойових дій, але за обставин, які не залежать від нього, отримати документи у позасудовий спосіб не виявилося за можливе. Саме довідка згідно з додатком № 7 до Постанови Кабінету Міністрів України № 413 від 20 серпня 2014 року є документом, що посвідчує його участь у бойових діях і входить до переліку документів, які підтверджують участь у бойових діях та надаються до відповідної комісії для підтвердження такої участі, однак отримати її у заінтересованих осіб так і не вдалося.
Встановлення факту прийняття безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України необхідно заявнику для подальшого отриманняним статусу учасник бойових дій.
Порядок розгляду в окремому провадженні справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визначений главами 1 і 6 розділу IV ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Визначений у частині першій статті 315 ЦПК України перелік фактів, які можуть встановлюватися судом, не є вичерпним, оскільки згідно з частиною другою зазначеної статті в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.
У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Такими же самими критеріями керувалась Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).
Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.
Такі ж висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 грудня 2019 року у справі № 370/2898/16 (провадження № 14-573цс19).
З урахуванням наведеного можна констатувати, що існує два порядки (способи) встановлення фактів, що мають юридичне значення, - позасудовий і судовий, які за своїм змістом є взаємовиключними.
Статтею 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено перелік категорій осіб, які належать до учасників бойових дій.
Статтею 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» також передбачено, що порядок надання статусу учасника бойових дій (крім осіб, особливості набуття статусу учасника бойових дій якими визначені у статті 6-1 цього Закону) особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, категорії таких осіб та терміни їх участі (забезпечення проведення) в антитерористичній операції, у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, визначаються Кабінетом Міністрів України. Райони антитерористичної операції визначаються Кабінетом Міністрів України, а райони здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях - відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Порядок позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, зазначених в абзаці першому цього пункту, визначає Кабінет Міністрів України.
На виконання вимог цієї норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 413 затверджено Порядок надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України (далі - Порядок № 413).
За змістом пунктів 19, 26 вказаного Порядку № 413, рішення про надання (відмову у наданні) статусу учасника бойових дій приймається комісіями або міжвідомчою комісією, що можуть бути оскаржені відповідно до Закону України «Про адміністративну процедуру» та/або в судовому порядку.
Таким чином, питання щодо надання заявнику статусу учасника бойових дій повинно вирішуватися відповідною комісією, а у разі відмови в надані такого статусу, заявник вправі оскаржити її (відмову), в тому числі у судовому порядку.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 233/2929/17 (провадження № 14-284цс19) вказала, що на час звернення заявника до суду із цією заявою чинне законодавство передбачало позасудову процедуру підтвердження особою її участі в бойових діях з метою отримання статусу учасника бойових дій. Визначено орган, який уповноважений приймати таке рішення, встановлено перелік документів, необхідних для підтвердження участі особи в бойових діях. Перекладання на суд функцій такого органу суперечило б вимогам закону, створило б умови для уникнення встановленої законодавством процедури отримання статусу учасника бойових дій та поставило б у нерівні умови осіб, які отримують такий статус з дотриманням цієї процедури. Проте особа, якій рішенням уповноваженого органу (комісії) відмовлено у визнанні учасником бойових дій, не позбавлена права звернутися до суду з метою оскарження такого рішення, і під час дослідження обставин відмови в позовному провадженні можуть досліджуватися, зокрема, докази, надані особою на підтвердження факту участі у бойових діях разом з іншими обставинами, заслуховуватись доводи і заперечення сторін.
З урахуванням наведеного зазначений спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинен вирішуватись у позасудовому порядку відповідно до встановленої законодавством процедури.
Із матеріалів даної справи відомо, що 28 березня 2025 року військова частина НОМЕР_1 своїм листом повідомила ОСОБА_1 , що його заява про надання статусу учасника бойових дій повертається на доопрацювання, оскільки долучені до неї документи не відповідають вимогам Порядку № 413, а саме відсутня належним чином оформлена довідка за формою згідно з додатком № 7 та заява за формою згідно з додатком № 8 до Порядку (а.с. 113, т. 1).
У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії. Позовна заява прийнята Київським окружним адміністративним судом до розгляду та відкрито провадження у справі № 320/30941/25, що підтверджується відповідною ухвалою від 07 липня 2025 року (а.с. 135-148, т. 1, а.с. 23-25, т. 2).
Відомостей про те, що зазначений спір розглянутий в порядку адміністративного судочинства матеріали справи та Єдиний державний реєстр судових рішень не містять.
Водночас, вказуючи в апеляційній скарзі про відсутність рішення по суті його заяви, заявник надав до апеляційного суду рішення комісії військової частини НОМЕР_1 з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій № 9/І/2 від 24 вересня 2025 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у наданні статусу учасника бойових дій (протокол засідання № 9 від 24 вересня 2025 року) (а.с. 156-158, т. 2).
Проте апеляційна скарга взагалі не містить доводів про оскарження ОСОБА_1 рішення комісії про відмову в наданні йому статусу учасника бойових дій, зокрема в порядку адміністративного судочинства.
Так, у разі оскарження до суду відмови відповідного органу в установленні юридичного факту, який підлягає встановленню у позасудовому порядку, такий спір слід розглядати в порядку адміністративного судочинства і суди насамперед перевіряють, чи відповідає оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, а відповідач в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень відповідно до частини другої статті 77 КАС України повинен довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності.
Крім цього, не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому законом.
Вказані висновки відповідають висновкам Великої Палати Верховного Суду, сформульованим у пункті 23 постанови від 08 листопада 2019 року у справі № 161/853/19 (провадження № 14-481цс19).
З огляду на наведене, суд першої інстанції, врахувавши судову практику з даного питання, яка є сталою, дійшов обґрунтованого висновку, що заява  ОСОБА_1  про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме його безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, не може розглядатися за правилами цивільного судочинства.
Доводи апеляційної скарги про те, що заявником повністю пройдено позасудову процедуру набуття статусу учасника бойових дій, що не дало бажаного результату, не заслуговують на увагу, адже повернення заяви про надання статусу учасника бойових дій з додатками на доопрацювання та подальша відмова відповідної комісії у наданні такого статусу за відсутності доказів оскарження цих рішень не свідчить про те, що така процедура була дотримана.
При цьому заявник не навів обставин, які б свідчили про неможливість отримання документа, що посвідчує його участь у бойових діях в місті Києві у інший спосіб, а також оскарження дій чи бездіяльності військової частини, уповноваженої на видачу довідки про безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, яка є однієї із підстав для надання відповідного статусу учасника бойових дій.
Розгляд заяви про встановлення такого факту судом у межах цивільного судочинства є фактично перебиранням на себе органом судової влади функції, яку покладено на спеціально уповноважений орган, що має відповідну компетенцію.
Зазначення у пункті 19 Положення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни та вирішення спірних питань щодо зарахування окремих періодів служби до вислуги років, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 369 від 10 листопада 2022 року, про те, що у разі встановлення судом факту участі особи в бойових діях чи інших подіях, що надає право на визнання її учасником бойових дій відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», таке рішення суду є підставою для визнання особи учасником бойових дій, не означає, що такий факт може бути встановлений за заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Вказаний факт суд може встановити у випадку оскарження громадянином рішення спеціально уповноваженого органу, що має відповідну компетенцію.
Подібні висновки містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 233/2929/17 (провадження № 14-284цс19).
Отже, неправильного застосування норм матеріального права та/або порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, відповідно до вимог статті 379 ЦПК України апеляційним переглядом не встановлено, ухвала про закриття провадження у справі відповідає встановленим судом обставинами справи.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, ухвала суду першої інстанції постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і обґрунтовані підстави для її скасування відсутні.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого заявником судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 10 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 02 квітня 2026 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній