ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 641/2616/24
Номер провадження 22-ц/818/357/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
за участю:
секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 14 травня 2025 року в складі судді Онупко М.Ю. по справі № 641/2616/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Височанської селищної ради Харківської області про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Височанської селищної ради Харківської області про позбавлення батьківських прав.
Позов мотивовано тим, що з 09 липня 2011 року він з ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Харківського районного суду Харківської області у справі 635/3880/17 від 02 серпня 2017 року.
Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 року.
З 2017 року син мешкає разом з батьком, який займається вихованням дитини.
Матір не приймає участі у вихованні та матеріальному забезпеченні сина, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання.
Фактично шлюбні відносини припинені з 2012 року, що підтверджено рішенням Харківського районного суду Харківської області від 02 серпня 2017 року.
Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_1 просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно її малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також вирішити питання про розподіл судових витрат.
Рішенням Слобідського районного суду м. Харкова від 14 травня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що матеріали справи не містять доказів ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків, що виключає необхідність застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав. Висновок органу опіки та піклування не містить в собі відомостей щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками, а тому суд вважає такий висновок недостатньо обґрунтованим та таким, що суперечить інтересам дитини.
На вказане судове рішення 20 червня 2025 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мироненко Станіслав Станіславович, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині вирішення спору про позбавлення батьківських прав та ухвалити нове, яким задовольнити позов.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачка свідомо ухиляється від виконання батьківських прав, її поведінка є винною, свідомою, що свідчить про повне нехтування обов`язками щодо дитини. 
ОСОБА_2 самоусунулась від виконання покладених на неї обов`язків в період, коли дитині ледве виповнилось 3 роки, що вказує на те, що відповідачка не бентежиться за фізичний, психологічний та розумовий розвиток свого сина.
Зазначав, що пояснення ОСОБА_3 не є належним доказам та не можуть бути враховані при ухваленні рішення по справі, оскільки судом першої інстанції було допитано малолітнього сина сторін без присутності Служби у справах дітей та відповідача - матері ОСОБА_3 , тобто з порушенням законодавчо встановлених механізму допиту малолітніх.
Вказував про відсутність заперечень відповідачки, якою не було надано ані пояснення, ані докази про заперечення щодо позову та відстоювання своїх батьківських прав. ОСОБА_2 було визнано позов та надано фактичну згоди на позбавлення її батьківських прав, про що складено відповідну нотаріально посвідчену заяву. 
Судом першої інстанції не надано належної оцінки висновку Служби у справах дітей Височанської селищної ради № 608/01-36 від 12 серпня 2024 року, характеристики КЗ «Бабаївський ліцей Височанської селищної ради Харківського району Харківської області», відповіді від КНП «ЦПМД № 1 Харківського району», копіям виписок з лікарні, копії договору про визначення місця проживання дитини, що призвело до необґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Також, просив повторно викликати та допитати у судовому засіданні ОСОБА_3 . Допит малолітнього ОСОБА_3 проводити за присутності Служби у справах дітей Височанської селищної ради та ОСОБА_1 .
У судове засідання апеляційного суду сторони-учасник судового розгляду не з`явилися. 
Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 05 березня 2026 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників: 
ОСОБА_1 - повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (т. 1, а.с. 157-158), крім того про день, час та місце судового засідання учасника повідомлено відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України (т. 1, а.с. 149).
Адвокатом Мироненком Станіславом Станіславовичем, який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 отримано в електронному кабінеті 01 серпня 2025 року (т. 1, а.с. 148);
ОСОБА_4 - повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (т. 1, а.с. 155-156), крім того про день, час та місце судового засідання учасника повідомлено відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України (т. 1, а.с. 150);
Службою у справах дітей Височанської селищної ради Харківської області отримано в електронному кабінеті 01 серпня 2025 року (т. 1, а.с. 147);
07 січня 2026 року від представника служби у справах дітей Височанської селищної ради Харківської області надійшла заява про розгляд справи без їх участі (т. 1, а.с. 163-164).
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.
Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.
Судом встановлено, що з 09 липня 2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Харківського районного суду Харківської області від 02 серпня 2017 року (а.с. 22).
Від вказаного шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 16).
Відповідно до Витягів з реєстру територіальної громади від 11 березня 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровані та проживають за адресою АДРЕСА_1 (а.с 11, 12).
22 травня 2024 року ОСОБА_2 складено заяву, що посвідчена нотаріально, відповідно до якої вона з 2017 року не приймає і не бажає приймати участі у вихованні ОСОБА_3 , який проживає разом із батьком. Батько дитини самостійно займається вихованням дитини, матеріальним забезпеченням та самостійно піклується про його розвиток, освіту, стан здоров`я та інші потреби (а.с. 35).
Згідно до характеристики КЗ «Бабаївський ліцей» ОСОБА_3 навчається в КЗ «Бабаївський ліцей» з 01 вересня 2018 року, постійно проживає з батьком ОСОБА_1 . Вихованням дитини займається лише батько. Мати ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , не відвідує класні і загальношкільні батьківські збори, не спілкується з класним керівником, не цікавиться навчанням і вихованням сина. Жодного разу не приводила і не забирала його зі школи, вихованням дитини не цікавиться (а.с. 15).
Відповідно до висновку Служби у справах дітей Височанської селищної ради № 608/01-36 від 12 серпня 2024 року, Служба у справах дітей Височанської селищної ради, вважає доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , відносно її малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 47-48).
За вказаним висновком Службою у справах дітей Височанської селищної ради було встановлено, що дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживає разом зі своїм батьком ОСОБА_1 . Мати дитини - ОСОБА_2 не проживає разом з ОСОБА_1 та їх малолітнім сином ОСОБА_3 . ОСОБА_2 не належно виконує свої батьківські обов`язки, не піклується про виховання та утримання свого сина, не турбується про його здоров`я, освіту та коло спілкування, взагалі не приймає участі у житті сина. 26 червня 2024 року Службою у справах дітей Височанської селищної ради було проведено обстеження умов проживання житлового будинку, в якому проживають ОСОБА_1 разом зі своїм малолітнім сином ОСОБА_3 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 . В ході обстеження встановлено, що в будинку наявне -газо, -водо, -електро постачання. Дитяча кімната облаштована окремо (наявне ліжко, шафа для одягу, письмовий стіл, комп`ютер), достатня кількість сезонного одягу. Збережено належний санітарно-гігієнічний стан житла. Службою було зроблено висновок, що батько створює належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини. 26 червня 2024 року комісією з питань захисту прав дітей при Виконавчому комітеті Височанської селищної ради було розглянуто питання про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до її малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та досліджено усі документи, які було надано заявником. На засіданні комісії було встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з самого народження проживає разом з батьком, який повністю про нього піклується, забезпечує усім необхідним, прикладає усі зусилля та робить усе- для свого сина (забезпечує належні умови проживання, належне харчування, лікування у разі необхідності, тощо), щоб життя дитини було комфортним. Мати дитини ОСОБА_2 на засідання комісії не з`явилася, була повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Тому членами комісії на засіданні вирішено, що має місце факт самоусунення від виконання батьківських обов`язків ОСОБА_2 , по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та вирішено доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до її малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 року виродження та роз`яснено, що у разі позбавлення ОСОБА_2 батьківських грав, але зміни її фактичного ставлення до їх виконання та належного піклування про дитину, вона може поновитися у своїх батьківських правах до досягнення дитиною повноліття.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини 1, 2 статті 12 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-III) виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина 2 статті 15 Закону № 2402-III).
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.
Такий правовий висновок неодноразово викладений Верховним Судом у постановах, зокрема від 24 жовтня 2024 року в справі № 199/3287/23, від 20 березня 2024 року в справі № 204/2097/22, від 07 лютого 2024 року в справі № 455/307/22 та інших.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 28 лютого 2024 року в справі № 303/4697/22, від 12 лютого 2024 року в справі № 202/1931/22 та інші).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року в справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).
У справі від 30 червня 2020 року (заява № 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини під час розгляду справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах від 21 лютого 2024 року в справі № 404/9387/21, від 19 лютого 2024 року в справі № 159/2012/23, від 22 листопада 2023 року в справі № 320/4384/18 та ін.
Верховний Суд наголошує, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 01 серпня 2024 року в справі № 366/52/21, від 07 березня 2024 року в справі № 947/7448/22, від 22 листопада 2023 року в справі № 320/4384/18, від 06 жовтня 2021 року в справі № 320/5094/19).
Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини(постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23).
У частинах 5, 6 статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 15 листопада 2023 року в справі № 932/2483/21, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 07 лютого 2022 року в справі № 759/3554/20, від 26 липня 2021 року в справі № 638/15336/18).
За положенням частини 6 статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій про те, що висновок органу опіки та піклування від 08 серпня 2024 року про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, чи наявності з боку батька загрози для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Висновок не містить доводів щодо відповідності застосування такого крайнього заходу інтересам дитини та необхідності в такий спосіб захисту її прав.
Відомості про застосування ОСОБА_2 фізичного чи психічного насильства до сина, спричинення нею будь-якої шкоди для здоров`я дитини суду не надані, як й ведення аморального способу життя, зловживання спиртними напоями чи наркотичними засобами. Тобто, позивачем не доведено, що позбавлення батьківських прав відповідачки буде відповідати інтересам дитини.
У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.
Також, в суді першої інстанції малолітнім ОСОБА_3 надано пояснення, в яких він зазначив, що з матір`ю він бачиться на зимніх та літніх канікулах та спілкується по телефону, іноді мати робить йому подарунки.
За таких обставин відсутні підстави вважати, що мати повністю самоусунулась від виховання дитини та нехтує своїми батьківськими обов`язками.
Доводи позивача про порушення порядку допиту сина та відсутність підстав для врахування наданих ним пояснень, які на думку апелянта, покладені в основу судового рішення, судова колегія не приймає до уваги, оскільки при ухваленні рішення судом першої інстанції було досліджено інші надані сторонами докази, надано їм відповідну оцінку, тобто, пояснення сина сторін не є виключними обставинами, на яких грунтуються висновки суду про залишення позову без задоволення.
Посилання ОСОБА_1 на відсутність заперечень відповідачки судова колегія відхиляє з огляду на таке. 
Згідно з частиною першою статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19 (провадження № 61-2251св22)).
Верховний Суд у постанові від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 (провадження № 61-10115св23) зазначив, що в розумінні статті 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до частин другої, третьої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини; відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. З огляду на викладені норми права заяви відповідача, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Отже, суд першої інстанції правильно відмовив у прийнятті визнання відповідачем позову, оскільки у цій категорії справ визнання позову суперечить закону, а саме частині третій статті 155 СК України, та порушує інтереси дитини. Верховний Суд наголосив, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав.
Отже, факт подання ОСОБА_6 «Заяви про визнання позову» не є безумовною підставою для позбавлення її батьківських прав.
Колегія суддів погоджується, що наразі позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 не буде ґрунтуватися на суттєвих і достатніх причинах у контексті національного законодавства та практики ЄСПЛ.
Проте встановлені обставини справи вказують на наявність підстав для того, щоб попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Суд звертає увагу, що надання можливості відповідачці змінити ставлення до виховання дитини стосується, насамперед, урахуванню якнайкращих інтересів дитини. У разі відсутності реальних змін у поведінці відповідачки як матері стосовно дитини протягом розумного строку після ухвалення судового рішення позивач не позбавлений можливості повторно ініціювати питання про позбавлення її батьківських прав. При цьому, при розгляді такої справи суд повинен буде врахувати той факт, що до відповідачки раніше застосовувалось попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, та на підставі наданих сторонами доказів оцінити, чи було вчинено нею дії на виконання такого попередження. Залишення поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків в подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 06 березня 2024 року в справі № 317/2256/22, від 22 січня 2025 року в справі № 333/8983/23, від 04 квітня 2025 року в справі № 6290/3692/23).
За таких умов, оскаржуване рішення суду необхідно змінити, доповнивши його резолютивну частину абзацом вищевказаного змісту.
Оскільки апеляційну скаргу по суті заявлених вимог залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції не вбачається.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 14 травня 2025 року змінити, доповнивши резолютивну частину рішення абзацом такого змісту:
«Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , поклавши на Службу у справах дітей Височанської селищної ради Харківської області, контроль за виконанням нею батьківських обов`язків».
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 09 березня 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук