ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2038/26 Справа № 932/4608/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кудрявцева Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.
за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №932/4608/22 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи – Адміністрація Новокодацького району Дніпровської міської ради, ОСОБА_4 , про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 вересня 2023 року, ухвалене у складі судді Кудрявцевої Т.О.,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_1 звернулись до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав.
В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на те, що вони народились ІНФОРМАЦІЯ_1 від шлюбу, який було укладено 25 листопада 2005 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , зареєстрованому у Бабушкінському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління. 
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2006 року було стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на їх утримання щомісячно у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 30% від прожиткового мінімуму в місяць на утримання дитини відповідного віку, з 01 грудня 2006 року до досягнення ними повноліття. 
Вказують, що протягом 16 років відповідач жодного разу не намагався їх побачити, взяти участь у їх житті, не цікавився їх місцезнаходженням, не вів їх у 1 клас, не відвідував батьківські збори ніколи. Він не цікавився як вони живуть у зоні бойових дій, не запропонував допомогу, коли вони переїхали у 2016 році через війну до м.Дніпра; він 6 років проживає в цьому місті, два роки працював на одній з ними вулиці в Дніпровському гуманітарному університеті, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 через декілька будинків, втім знайшов час їх побачити один раз у житті тільки тому, що матір подала позовну заяву до суду про позбавлення його батьківських прав (справа № 200/11420/19); на вулиці він має вигляд, що їх – позивачів не впізнає. 
Зазначають, що відповідач належної матеріальної допомоги їм не надає, здоров`ям, умовами їх життя не цікавиться та не спілкується з ними; аліменти сплачує у мінімальному розмірі згідно з рішенням суду, постійно не доплачує до встановленого законодавством 50% мінімуму, не бере участі у додаткових витратах взагалі, бреше, що матір їх ховає від нього.
Рішенням голови Адміністрації Новокодацького району від 16 березня 2021 року № 30-р встановлено дні побачень з ними, однак жодного побачення з ними не було, відповідач постійно зайнятий своїми справами. 
Вважають, що відповідач свідомо нехтує батьківськими обов`язками, злісно ухиляється від їх виконання, хоча має можливості для використання своїх прав; те, що він платить аліменти, свідчить тільки про те, що він виконує свої батьківські обов`язки, встановлені законодавством, шляхом сплати аліментів в розмірі 2600 грн. на двох дітей на поточний місяць, що менше, ніж встановлений прожитковий мінімум для дітей віком 6-18 років – 2744 грн., і ці аліменти стягуються відповідно до рішення суду.
У зв`язку з чим просять позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно них - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав — задоволено. Позбавлено ОСОБА_3 батьківських прав відносно дітей - ОСОБА_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 1073,60 грн.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, категорично не погоджується з рішенням суду та вважає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду щодо суттєвих обставин справи є передчасними та нез`ясованими у повному обсязі, у зв`язку з чим оскаржуване рішення слід скасувати. 
Зазначає, що висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер, який повинен містити відомості щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком своїми обов`язками і були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, що найкраще відповідатиме інтересам дітей.
Суд обґрунтував неврахування висновку тим, що в ньому не зазначені виключні обставини, що підтверджені доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком своїми обов`язками.
Вказує, що наданий висновок суду суперечить самому предмету доказування, адже доведеною має бути саме поведінка або бездіяльність батька, які б свідчили про свідоме нехтування батьком своїми обов`язками і були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, а відсутність відповідних доказів має бути врахована на користь батька.
Вважає, що саме на підставі відсутності таких доказів сформовано висновок органу опіки та піклування від 16 листопада 2020 року.
Зауважує, що ніколи не самоусувався від спілкування із синами, а просто боявся вчинити дії, які б могли бути розцінені як нав`язливі та боявся вчинити зайві скандали.
Звертає увагу, що відносини батьків не можуть бути визначальними при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав.
Вказує, що висновки суду першої інстанції про те, що він ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків не ґрунтуються на жодному доказі, натомість матеріали справи містять докази неприязного відношення матері синів до нього.
Судом не взято до уваги наявність у відповідача інших дітей та відсутність заборгованості зі сплати аліментів на синів.
Звертає увагу, що оскаржуване рішення не підписано головуючим суддею, а згідно перевірки електронного підпису -підписано іншою особою, оскільки рішенням Вищої Ради Правосуддя від 08 квітня 2025 року постановлено звільнити суддю ОСОБА_5 у відставку.
Таким чином вважає, що рішення є незаконним з підстав того, що вирішено питання щодо позбавлення батьківських прав щодо дітей, яким виповнилось 18 років. 
У зв`язку з чим, просить рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2023 року — скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. 

Позивач ОСОБА_1 скориставшись своїм правом подав відзив на на апеляційну скаргу в якому зазначив, що протягом 16 років відповідач жодного разу не намагався його побачити, взяти участь в його житті. Не цікавився його місцезнаходженням. Цей чоловік не вів його у 1 клас, не відвідував батьківські збори. Не цікавився, як він живе у зоні бойових дій, не запропонував допомоги, коли він переїхали з мамою з Донецької області у 2016 році через війну до м. Дніпра. 
Зауважує, що 6 років проживали в м.Дніпрі, відповідач 2 роки працював на одній з нами вулиці, де ми в той час проживали, в Дніпровському гуманітарному Університеті, що знаходився з адресою: АДРЕСА_1 через декілька будинків. 
Відповідач належної матеріальної допомоги не надавав, здоров`ям, умовами його життя не цікавився та не спілкувався з ним. 
Не впізнає на вулиці. Аліменти завжди сплачував у мінімальному розмірі згідно з рішенням суду, не брав участі у додаткових витратах . 
Звертає увагу, що у 2021 році на вулиці на нього було скоєно напад грабіжником з нанесенням тілесних ушкоджень, через що Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська було відкрито кримінальне провадження № 12021041680000460 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України. (справа № 204/7552/21 № 1-кп/204/590/21), мама в месенджері повідомила про це ОСОБА_3 , однак, він нічого не відповів, зробив вигляд, що не бачив повідомлення, наступного дня взагалі її заблокував. 
Жодної підтримки, зацікавленості в його житті відповідач ніколи не виявляв. 
Коли він з братом потребували підтримки саме батька в різних проблемах та життєвих ситуаціях, його не було. 
Вважає, що відповідач бореться не за права дітей, а за свої. 
У зв`язку з чим просить апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 відхилити, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2023 року залишити без змін. Розглянути справу без його присутності. 

Також, скориставшись своїм право третя особа ОСОБА_4 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає, що головною причиною для оскарження Рішення Шевченківського районного суду м. Дніпра від 07 вересня 2023 року ОСОБА_3 є те, що у апелянта до віку, встановленого чоловікам для виходу на пенсію, не буде вистачати страхового стажу для отримання пенсії за віком, оскільки все життя він навмисно працював на 0,25 ставки або 0,75. Також вона буде маленька, але в нього ще є діти, які виростуть. Тоді він з цією крихітною пенсією піде до суду по стягнення утримання з повнолітніх дітей. 
Зазначає, що жодного дня побачення, встановленого рішенням голови Адміністрації Новокодацького району від 16 березня 2021 року № 30-р, між дітьми та відповідачем не було, оскільки він постійно зайнятий своїми справами. 
Наявність маленького офіційного доходу позбавляє всіх його дітей права на аліменти більші, ніж частка, встановлена судами з офіційного доходу, а наявність маленької офіційної пенсії надає йому право на утримання від дітей в майбутньому, і він це знає, за що і бореться.
Вважає, що після встановлення вищезазначених обставин суд обґрунтовано дійшов зазначеного висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно дітей - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зважаючи на те, що в ході розгляду справи встановлено вину в діях відповідача щодо невиконання покладеного на нього законом обов`язку щодо виховання дитини та його свідомого ухилення протягом тривалого часу від виконання батьківських обов`язків щодо дітей, і докази того, що змінити його поведінку в кращу сторону у суду були відсутні. 
Суд також вірно вважає, що хоч позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, проте з огляду на встановлені в ході розгляду справи обставини вважав за необхідне задовольнити позов в цій частині, що буде відповідати інтересам дітей, які тривалий час проживають з матір`ю. 
Також вважає, що судом правильно прийняте рішення з урахуванням всіх обставин у справі з урахуванням пріоритету інтересів дітей. Стосовно того, що рішення оприлюднено у 2025 році, то вважає, що на правильність рішення це не впливає та обставини справи, досліджені судом та відображені в рішенні, не відміняє, а тому не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. 
У звязку з чим просить, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2023 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення.
Справу розглянути без її присутності. 

Відповідач у судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.
Інші учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

З урахуванням вимог ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до ст.ст.367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно зі ст.ст.1, 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з 25 листопада 2005 року перебували у шлюбі, зареєстрованому у Бабушкінському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, про що видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 народилися ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , батьками яких є: мати - ОСОБА_4 та батько - ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія НОМЕР_2 , виданого 30 травня 2006 року Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області.
Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 грудня 2006 року, ухваленим у справі №2-4482/06, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щомісячно у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 30% від прожиткового мінімуму в місяць на утримання дитини відповідного віку, з 01 грудня 2006 року до досягнення дітьми повноліття.
Відповідно до копії Свідоцтва про розірвання шлюбу Серії НОМЕР_3 , виданого 16 грудня 2014 року Бабушкінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було розірвано 04 грудня 2007 року. З часу припинення між батьками шлюбних відносин діти - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживають з матір`ю ОСОБА_4 , мешкають за адресою АДРЕСА_2 .
Відповідно до характеристик ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виданих КЗО НВК №59 ДМР, вихованням дітей займається мати ОСОБА_4 , дідусь ОСОБА_8 та бабуся ОСОБА_9 , які приділяють належну увагу навчанню та вихованню дітей, регулярно відвідують НВК; стосунки в сім`ї доброзичливі; батько дітей жодного разу не відвідував НВК, участі у процесі виховання дітей не приймає.
Відповідно до виписок з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 27 травня 2020 року, виданих КНП ДМР Амбулаторією №3, діти – ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відвідували вказаний медичний заклад лише у супроводі матері ОСОБА_4 .
З довідок, виданих Комунальним позашкільним навчальним закладом «Міська спеціалізована дитячо-юнацька спортивна школа олімпійського резерву» ДМР від 29 вересня 2020 року №145, №146, вбачається, що ОСОБА_10 та ОСОБА_6 дійсно є учнями-спортсменами даного закладу та займаються у відділенні волейбол з вересня 2019 року, заняття відвідують в супроводі матері ОСОБА_4 .
Відповідно до розрахунку заборгованості, складеного старшим державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі та наданого позивачами до суду, станом на 01 листопада 2022 року заборгованість ОСОБА_3 зі сплати аліментів по виконавчому листу №932/5501/20 від 11 грудня 2006 року, виданому Бабушкінським районним судом м.Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), складає 13 137 грн. 34 коп.
Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого начальником Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) та наданого відповідачем до суду, станом на 01 березня 2023 року заборгованість ОСОБА_3 зі сплати аліментів по виконавчому листу №932/5501/20 від 11 грудня 2006, виданому Бабушкінським районним судом м.Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), складає 244 грн. 34 коп.
Відповідно до листа від 31 серпня 2023 року начальника Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), наданого представником неповнолітніх позивачів, станом на 31 серпня 2023 року заборгованість ОСОБА_3 зі сплати аліментів по виконавчому листу №932/5501/20 від 11 грудня 2006 року, виданому Бабушкінським районним судом м.Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), складає 2715 грн. 68 коп.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з тих підстав, що в ході розгляду справи встановлено вину в діях відповідача щодо невиконання покладеного на нього законом обов`язку щодо виховання дітей та його свідомого ухилення на протязі тривалого часу від виконання своїх батьківських обов`язків, і докази того, що можливо змінити його поведінку в кращу сторону відсутні.
Хоч позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, проте з огляду на встановлені в ході розгляду справи обставини вважав за необхідне задовольнити позов в цій частині, що буде відповідати інтересам дітей, які з дитинства проживають і виховуються лише їх матір`ю. 

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
У частині першій статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Пунктами 1, 3 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (пункту 1 статті 18 Конвенції).
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частини восьма, дев`ята статті 7 СК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Європейський суд з прав людини наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 57, 58, від 07 грудня 2006 року).
Згідно із статтею 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статей 150-152, 154, 155 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Право дитини на належне батьківське виховання гарантоване законом. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України).
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).
Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, має оціночний характер, залежить від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (див. постанови Верховного Суду від 12 лютого 2024 року у справі №202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі №303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі №464/2040/23 та ін.).

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі №185/9339/21 (провадження №61-8918сво23) вказано, що «тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року в справі №522/10703/18 (провадження №61-4014св20), вказано, що «розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі №645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі №127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі №643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі №712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі №640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі №331/5427/17. 
Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. 

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2024 року в справі №722/225/23 (провадження №61-248св24), зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі №760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі №753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі №552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі №213/2822/21.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність достатніх підстав для позбавлення відповідача ОСОБА_3 батьківських прав.
Як було встановлено судом першої інстанції ОСОБА_3 свідомо не виконував розпорядження Голови Адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради від 16 березня 2021 року №30-р, не здійснював ніяких дій щодо його виконання та спілкування з дітьми, при цьому докази чинення перешкод у його виконанні з боку будь-яких осіб суду відповідачем не надані.
Вказане підтверджується заявою представника Адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради від 22 травня 2023 року, наданою на ухвалу суду, відповідно до якої інформація про стан виконання ОСОБА_3 батьківських обов`язків за 2022-2023 рік відсутня.
Зазначене також підтверджується скриншотами переписки ОСОБА_4 з ОСОБА_3 в телефонному месенджері, з якої вбачається, що відповідач не виконує розпорядження Голови Адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради від 16 березня 2021 року №30-р «Про встановлення днів побачень ОСОБА_3 з неповнолітніми ОСОБА_1 , ОСОБА_1 », що ним не заперечувалось в судовому засіданні з посиланням на те, що сини ОСОБА_6 та ОСОБА_10 не бажали з ним спілкуватися, а він не бажав нав`язувати своє спілкування. В судовому засіданні не навів інших обґрунтувань свого свідомого ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків з дітьми з часу їх народження і до теперішнього часу.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно застосував положення статті 164 СК України з врахуванням висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, та взяв до уваги, що позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо дітей через невиконання ним обов`язку по їх вихованню, захисту їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, хоча і є крайнім заходом впливу, але є необхідним та пропорційним, застосування якого, за встановленими фактичними обставинами саме даної справи, доведено належними та допустими доказами.

У справі яка переглядається, судом першої інстанції встановлено обставини, які свідчать про те, що ОСОБА_3 не бажає спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків по вихованню синів, які залишилися проживати з матір`ю. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням синів, їх вихованням і розвитком займається мати, свідчить безумовно про те, що батько дітей не бажає приймати участь у їх утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.
Суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про наявність достатніх підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому, оскільки доведено факт злісного нехтування ОСОБА_3 своїми батьківськими обов`язками щодо неповнолітніх синів, тобто що він, незважаючи на заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки.

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції вірно розтлумачив поняття винного і систематичного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків і при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав, керувався тим, що визначальним є інтереси дітей та ставлення до них батька, який не виявляв бажання до спілкування з ними і не приймав участі у їх вихованні з моменту народження, що і стало підставою для звернення з даним позовом саме його неповнолітніх дітей.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано не погодився із висновком органу опіки та піклування щодо не доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , оскільки цей висновок не містить належних обґрунтувань прийнятого рішення і базується на тому, що відповідач сплачує аліменти за рішенням суду, надав письмові пояснення про не згоду з позбавленням його батьківських прав та бажанням в подальшому приймати участь у вихованні та забезпеченні дітей.
Суд навів мотивування відступу від висновку органу опіки та піклування з посиланням на встановлені фактичні обставини справи та судову практику.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року в справі №631/2406/15-ц зазначено, що «позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також наявності конфлікту між колишнім подружжям, які створивши нові сім`ї не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України). 
Таким чином доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині спростовуються наданим судом в оскаржуваному рішенні мотивуванням про відхилення висновку, з яким погоджується суд апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2023 року у справі № 358/689/22 (провадження №61-13923св23)).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша, друга та третя статті 367 ЦПК України).

Отже, з урахуванням встановлених обставин суд першої інстанції, на думку колегії, зробив правильний висновок про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки таке позбавлення буде відповідати якнайкращим інтересам дітей (позивачів по справі).

Доводи апеляційної скарги, що відповідач самоусувався від спілкування із синами, та просто боявся вчинити дії, які б могли бути розцінені як нав`язливі, боявся вчинити зайві скандали, не знайшли свого підтвердження матеріалами справи і не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на їх правильність.

Доводи апеляційної скарги, що рішення суду від 07 вересня 2023 року було підписано електронним підписом невідомої особи ОСОБА_11 і направлено до Реєстру судових рішень лише 05 листопада 2025 року, апеляційний суд вважає недоведеними, оскільки згідно правового висновку Верховного Суду у справі №907/421/24, якщо суддя на момент надсилання до ЄДРСР судового рішення втратив можливість підписання його власним КЕП, голова суду може уповноважити іншу особу на підписання.
Доказів того, що ОСОБА_11 не була уповноваженою особою на підписання електронним підписом оскаржуваного судового рішення, після звільнення у квітні 2025 року у відставку судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Кудрявцевої Т.О., яка розглядала справу, апеляційному суду не надано, тому колегія суддів їх відхиляє.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди відповідача з рішенням суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Аналізуючи встановлені судом обставини, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди із рішенням суду.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2023 року немає.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 368, 375, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 вересня 2023 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 11.02.2026 р.

Головуючий суддя      О.В.Агєєв