ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3571/26 Справа № 212/12201/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Чайкін І.Б. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/12201/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання - Матвійчук Ю.К.

сторони:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач - Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Єфремова Тетяна Олександрівна, та відповідача Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат» на рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 23 грудня 2025 року, яке ухвалено суддею  Чайкіним І.Б. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 24 грудня 2025 року,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат» (надалі - ПрАТ «ЦГЗК») про стягнення моральної шкоди у зв`язку із втратою працездатності через професійне захворювання.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 , у період з 29.03.2013 року по 19.09.2023 року, працював в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, внаслідок чого отримав професійне захворювання. 
Висновком МСЕК від 19.10.2025 року позивачеві первинно встановлено 65% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності з наступним переоглядом 01.09.2026 року.
Позивач вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я. У зв`язку з отриманням хронічних професійних захворювань порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Через хворобу він не може належним чином слідкувати за побутом вдома, самостійно виконувати різні дії, які потребують фізичного навантаження. Негативні явища не можуть не викликати переживання, страждання, стрес. Отже, факт моральних страждань є очевидним і не потребує доказування іншими засобами доказування. 
Розмір моральної шкоди позивач оцінює в сумі 520 гривень 00 копійок, яку просив суд стягнути з відповідача на свою користь без відрахування з цієї суми податку на доходи фізичних осіб та військового збору.
Рішенням Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 23 грудня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 200000 гривень, без утримання податку з доходу фізичних осіб.
Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь держави судовий збір в розмірі 2000 гривень.
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Єфремова Т.О., ставить питання про зміну рішення суду в частині розміру моральної шкоди, стягнутої на користь позивача, просить збільшити її розмір до заявленого ним у позові, оскільки він значно занижений та не відповідає глибині моральних страждань позивача та принципу розумності, виваженості і справедливості. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що у віці 52 років позивач фактично позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, оскільки постійно відчуває фізичний біль, порушення рухливості, хронічну втому, задишку, обмеження витривалості та працездатності, страждає від підвищеного артеріального тиску, неврологічних розладів, порушень сну та загального погіршення самопочуття. Такі стани зумовлюють необхідність регулярного лікування і медичного нагляду, обмежують можливість активної трудової діяльності, ускладнюють повсякденне самообслуговування, призводять до звуження кола соціальних контактів та втрати звичних життєвих зв`язків, а також негативно позначаються на психологічному стані та якості життя загалом. Крім того, унаслідок зазначених професійних захворювань істотно погіршилися сімейні та соціальні взаємовідносини позивача. Постійний фізичний біль, обмеження рухливості, швидка втомлюваність, задишка та загальне погіршення самопочуття негативно вплинули на його стосунки з дружиною, спричинили психологічну напругу в сім`ї та втрату звичної ролі активного й дієздатного члена родини. Позивач позбавлений можливості повноцінно та активно проводити час із внуками, брати участь у сімейному дозвіллі та здійснювати фізичну активність, яка раніше була для нього природною і звичною. Також, позивач не відчуває себе повноцінно через те, що значну частину традиційної домашньої роботи, яку він безперешкодно виконував до настання професійного захворювання, на теперішній час він об`єктивно виконувати не може. Усвідомлення власної фізичної неспроможності, залежності від сторонньої допомоги та втрати працездатності спричиняє постійні моральні страждання, почуття неповноцінності, психологічний дискомфорт і зниження самооцінки, що додатково посилює обсяг завданої йому моральної шкоди. 
З урахуванням встановленої стійкої втрати професійної працездатності у розмірі 65%, істотності вимушених змін у життєвих стосунках, необхідності докладати додаткових зусиль для організації повсякденного життя та повної відсутності реальних перспектив відновлення здоров`я, позивач обґрунтовано оцінив розмір завданої йому моральної шкоди у 65 мінімальних розмірів заробітної плати, що становить 520 000,00 грн.
Відзив на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Єфремова Т.О., не подано.
В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «ЦГЗК» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту рішення, необ`єктивне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неправильно застосував норми матеріального права (ч. 3 ст. 23 та ч. 2 ст. 1167 ЦК України) в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди, не в повній мірі врахував обставини щодо визначення причинного зв`язку як умови настання деліктної відповідальності, що мають значення для правильного визначення розміру відшкодування.
При визначені суми стягнутої моральної шкоди судом не застосована (неправильно застосована) норма ч. 3 ст. 23 ЦК України. Стягнута судом сума моральної шкоди є занадто великою, вона визначена без дотримання критеріїв розумності та справедливості та не враховує ті інші обставини, про які згадується в ст. 23 ЦК України, та які полягають в тому, що: інвалідність позивача не є безстроковою, а встановлена лише на строк до 10.12.2026; ступінь втрати позивачем професійної працездатності 65% не є безстроковим; позивач до моменту встановлення йому стійкої втрати працездатності перебував у трудових відносинах з відповідачем нетривалий час і, при цьому, тривалий час працював у шкідливих умовах роботи на інших підприємствах; загальний стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих та небезпечних факторів виробничого середовища і трудового процесу становить 29 років 11 місяців, що більш ніж у 3 рази перевищує тривалість роботи позивача у ПрАТ «ЦГЗК». 
Вважає, що позивач умисно сприяв розвитку професійних захворювань (епікризи та виписки з історії хвороби свідчать, що позивач мав ознаки професійних захворювань багато років тому, але про ознаки професійних захворювань лікарів не повідомляв і проходив медичні огляди, за наслідками яких не був відсторонений від роботи та відповідач не отримував документальних підтверджень необхідності його переведення або відсторонення/звільнення від роботи за станом здоров`я). Натомість, підприємство з метою своєчасного виявлення ознак професійних захворювань та недопущення їх подальшого розвитку, згідно з законодавством про охорону праці, організовувало проведення медичних оглядів працівників відповідача. Дані дії позивача є несумісними із наступним намаганням звинуватити підприємство відповідача у виникненні професійних захворювань, адже якби позивач діяв добросовісно та повідомив відповідача про наявність в нього хронічних захворювань, до роботи він би не допускався. Відповідно до принципу venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. Просить суд застосувати до спірних правовідносин ст.1193 ЦК України, оскільки хронічні професійні захворювання виникли, в тому числі, внаслідок умисного порушення позивачем нормативних актів з охорони і безпеки праці. Подібний правовий висновок наведений у постанові Дніпровського апеляційного суду від 09.01.2024 по справі № 204/1050/23.
Крім того, апелянт вказує, що питання оподаткування стягнутих сум моральної шкоди, тобто відносин між відповідачем як податковим агентом та державою, не може бути предметом спору у даній справі, тому питання стягнення податків не може бути вирішено у цій справі, тобто в частині виконання рішення щодо стягнення суми без стягнення, без утримання, без урахування податків та інших обов`язкових платежів, питання не є прерогативою цивільних судів. 
Відзив на апеляційну скаргу відповідача ПрАТ «ЦГЗК» не подано.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Єфремову Т.О., яка підтримала доводи апеляційної скарги позивача та просила її задовольнити, заперечуючи проти доводів апеляційної скарги відповідача ПрАТ «ЦГЗК», представника ПрАТ «ЦГЗК» - адвоката Савельєву Т.Д., яка підтримала доводи апеляційної скарги відповідача та просила її задовольнити, заперечуючи проти доводів апеляційної скарги позивача,перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що, як апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Єфремова Т.О., так і апеляційна скарга відповідача ПрАТ «ЦГЗК», підлягають залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 з 29.03.2013 року по 19.09.2023 року працював в шкідливих умовах на підприємстві відповідача. Звільнився 19.09.2023 року за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію, що підтверджено копією трудової книжки (а.с. 29-30).
Згідно Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 31.07.2025 року, встановлено причини виникнення професійного захворювання, а саме: згідно до п. 18 Акту причинами виникнення хронічного професійного захворювання у позивача є наступні фактори: 1) вібрація загальна транспортна: еквівалентний корегований рівень віброприскорення на 2 дБ перевищував допустимий рівень та складав 67 дБ при гранично допустимому 65 дБ та еквівалентний корегований рівень швидкості на 4дБ перевищував допустимий рівень та складав 111дБ при гранично допустимому 107 дБ; 2) хімічні фактори: концентрація кремнію діоксиду кристалічного при вмісті пилу від 10 до 70% в повітрі робочої зони перевищувало гранично – допустиму в 2.1-2.3 рази і складала 4.2 – 4.6 мг/м3 при гранично допустимій 2,0мг.м3. Особи, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи: враховуючи роботу в умовах впливу шкідливих факторів та неодноразову зміну керівництва підприємства встановити неможливо (а.с. 12-16).
Відповідно до витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи за № 125/25/1765/В від 09.10.2025 року, ОСОБА_1 первинно встановлено 65 % втрати професійної працездатності, третя група інвалідності, з наступним переоглядом 01.11.2026 року (а.с. 17-20).
ОСОБА_1 періодично проходить лікування, що підтверджується наданими до матеріалів справи виписками з медичних карт амбулаторного (стаціонарного) хворого та медичними висновками лікарської експертної комісії (а.с. 21-28).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України й виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду, завдану у зв`язку з отриманим ним на виробництві професійним захворюванням.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Згідно з нормами Конституції України – людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави (ст.3 Конституції України).
Крім того, статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.
Згідно ст.4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.
Відповідно до частин 1, 3 ст.13 Закону України "Про охорону праці", роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правовихактів,а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.
Так, відповідно до ч.ч. 1-4 ст.153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників.
Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.
Водночас, пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема: виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
При заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.
Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 31.07.2025 року, причинами виникнення хронічного професійного захворювання у позивача є наступні фактори: 1) вібрація загальна транспортна: еквівалентний корегований рівень віброприскорення на 2 дБ перевищував допустимий рівень та складав 67 дБ при гранично допустимому 65 дБ та еквівалентний корегований рівень швидкості на 4дБ перевищував допустимий рівень та складав 111дБ при гранично допустимому 107 дБ; 2) хімічні фактори: концентрація кремнію діоксиду кристалічного при вмісті пилу від 10 до 70% в повітрі робочої зони перевищувало гранично – допустиму в 2.1-2.3 рази і складала 4.2 – 4.6 мг/м3 при гранично допустимій 2,0мг.м3 (а.с. 12-16).
Отже, роботодавець ПрАТ «ЦГЗК», під час роботи позивача, допустив перевищення гранично допустимого рівня концентрації небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища, що є порушенням ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».
За таких обставин, спростовуються й доводи відповідача щодо відсутності підстав відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки, факт заподіяння такої шкоди, у зв`язку з отриманим ним професійним захворюванням, встановлений в судовому засіданні. Так, позивач час від часу змушений проходити амбулаторний та стаціонарний курси лікування, переносить фізичні страждання, позбавлений нормальних життєвих зв`язків, що вимагає додаткових зусиль для організації його життя.
Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. 
Таким чином, судом вірно встановлено порушення ПрАТ «ЦГЗК» норм трудового законодавства, що призвело до виникнення у позивача професійного захворювання, а тому саме на роботодавця покладається обов`язок з відшкодування завданої моральної шкоди.
Визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 200 000,00 грн., суд виходив з обставин отримання шкоди позивачем, наявності фізичних та душевних страждань, їх тривалість, істотність вимушених змін у способі життя позивача, зменшення обсягу трудової діяльності, необхідність проходження курсу лікування, обмеження життєвої активності позивача і необхідність додаткових зусиль для організації свого життя, неможливість відновлення попереднього стану та відсоток втрати ним професійної працездатності, із визнанням людиною з інвалідністю. 
Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди” № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер отриманих позивачем професійних захворювань, відсоток втрати ним професійної працездатності у розмірі 65% та визнання людиною з інвалідністю третьої групи, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
Так, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.
В судовому засіданні встановлено, що у зв`язку з професійним захворюванням позивачеві заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність у загальному розмірі 65% та визнаний людиною з інвалідністю ІІІ групи, що свідчить про тяжкість та незворотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, а також неможливість відновлення попереднього стану.
Доводи апеляційною скарги відповідача про те, що позивач умисно сприяв розвитку професійних захворювань (епікризи та виписки з історії хвороби свідчать, що позивач мав ознаки професійних захворювань багато років тому, але про ознаки професійних захворювань лікарів не повідомляв і проходив медичні огляди, за наслідками яких не був відсторонений від роботи та відповідач не отримував документальних підтверджень необхідності його переведення або відсторонення/звільнення від роботи за станом здоров`я), колегією суддів не приймаються до уваги.
Так, як зазначає відповідач в апеляційній скарзі, підприємство з метою своєчасного виявлення ознак професійних захворювань та недопущення їх подальшого розвитку, згідно з законодавством про охорону праці, організовувало проведення медичних оглядів працівників відповідача.
Отже, саме роботодавець ПрАТ «ЦГЗК» організовував проведення медичних оглядів працівників, у тому числі й позивача ОСОБА_1 , а тому до тверджень відповідача щодо неналежного проведення таких обглядів та приховування позивачем ОСОБА_1 своїх захворювань колегія суддів відноситься критично, адже, доказів щодо оскарження роботодавцем висновків комісій за результатами медичних оглядів працівників суду не надано, і всі доводи в цій частині є надуманими та не підтверджені жодним належним та допустимим доказом.
За таких обставин, не вбачає колегія суддів й для застосування до спірних правовідносин ст.1193 ЦК України, оскільки суду не надано доказів умисного порушення позивачем нормативних актів з охорони і безпеки праці, натомість, факт порушення роботодавцем – відповідачем ПрАТ «ЦГЗК»,вимог ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» зафіксовано у Акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 31.07.2025 року.
Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки його постійно турбує біль та він періодично проходить лікування, незважаючи на постійні курси лікування покращення в стані здоров`я не спостерігається.
Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, внаслідок отриманого професійного захворювання, працю в шкідливих умовах праці протягом більш ніж 10 років (з 29.03.2013 по 19.09.2023)на ПрАТ «ЦГЗК», яким  не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів, що потягло втрату працездатності у загальному розмірі 65% та визнання людиною з інвалідністю ІІІ групи, що безумовно тягне за собою невідворотні зміни, як у професійному, так і у буденному житті позивача,вважає визначений судом першої інтонації розмір відшкодування моральної шкоди справедливим у даній ситуації.
У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги, як позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Єфремова Т.О., так і відповідача ПрАТ «ЦГЗК», про необґрунтованість розміру моральної шкоди.
Що стосується доводів апеляційної скарги відповідача ПрАТ «ІнГЗК» про виключення із мотивувальноїта резолютивної частини рішення визначення порядку оподаткування моральної шкоди, то вони колегією суддів не приймаються, з наступних підстав.
Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV ПК України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ПК України).
Підпункт 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначає податковим агентом щодо податку на доходи фізичних осіб, зокрема, юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), яка незалежно від організаційно правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язана нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.
Відповідно до статті 18 ПК України податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків. Податкові агенти прирівнюються до платників податку і мають права та виконують обов`язки, встановлені цим Кодексом для платників податків.
Згідно з підпунктом 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.
У пункті 163.1 статті 163 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.
Базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. Загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом (пункт 164.1 статті 164 ПК України та підпункт 164.1.1 цього пункту).
Відповідно до пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 16 січня 2020 року № 466 ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.
Отже, чиним податковим законодавством передбачено, що стягнуті за рішенням суду суми на відшкодування шкоди життю та здоров`ю не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку.
Аналогічний правовий висновок викладено й у постанові Верховного Суду від 21 червня 2022 року у справі № 599/645/21 та зазначено про те, що чиним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткуванню, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування шкоди життю та здоров`ю.
Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю, отже, вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.
Отже, врахувавши вищевикладене, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув суми моральної шкоду без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов?язкових платежів.
При цьому, посилання в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду колегією суддів не приймаються, оскільки вони не є ревалентними до даної справи, адже, в даному випадку позивачем ОСОБА_1 заявлено позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди саме без утримання податків та інших обов`язкових платежів, а тому на суд покладено обов`язок розглянути ці вимоги та надати їм правову оцінку.
Фактично всі доводи, викладені в апеляційних скаргах не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених апелянтами у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Єфремова Тетяна Олександрівна, та відповідача Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.
Рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 23 грудня 2025 року  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 24 лютого 2026 року.

Головуючий: 

Судді: