Справа № 127/29001/24
Провадження № 22-ц/801/542/2026, 22-ц/801/790/2026
Категорія: 53
Головуючий у суді 1-ї інстанції Медяна Ю.В.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2026 року	Справа № 127/29001/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчука О. В.,
суддів: Шемети Т. М., Панасюка О. С.,
за участю секретаря судового засідання Кулішко Б.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал страхування» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником – адвокатом Чорним Сергієм Олександровичем, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 грудня 2025 року (дата складення повного тексту судового рішення не відома) та за його ж апеляційною скаргою на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 січня 2026 року (дата складення повного тексту судового рішення не відома), ухвалені у цій справі у м. Вінниці суддею цього суду Медяною Ю.В.,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, який обґрунтований тим, що 28.09.2023 року о 16:54 год. в м. Вінниця, в районі перехрестя вулиць Київська та Богдана Ступки, відбулася дорожньо-транспортна пригода (ДТП) за участі дружини позивача ОСОБА_3 , яка керувала належним йому транспортним засобом «Mazda 6», д.н.з., НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , який керував транспортним засобом «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_2 , що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів.
24.01.2024 року постановою Вінницького міського суду Вінницької області провадження у справі № 127/30879/23 про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи строку притягнення її до адміністративної відповідальності.
23.02.2024 року постановою Вінницького апеляційного суду у справі № 127/30879/23 про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 24.01.2024 року скасовано та провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення.
Водночас позивач зазначав про те, що вина ОСОБА_2 у скоєнні згаданої ДТП є доведеною, що підтверджується, зокрема, висновком експерта № 8257/23-21 від 19.01.2024 року.
З метою визначення суми збитків, завданих в результаті ДТП, було проведено транспортно-товарознавчу експертизу, за результатами якої складено висновок № 1441/24-21 від 11.07.2024 року, відповідно до якого вартість матеріального збитку, завданого позивачу, становить 794 311, 39 грн.
Цивільно-правову відповідальність власника автомобіля «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_2 , застраховано у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Арсенал страхування» (далі - ПрАТ «СК «Арсенал Страхування»). Розмір страхової суми – 160 000 грн.
Позивач звернувся до ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» із заявою про виплату страхового відшкодування, проте у виплаті даного відшкодування було відмовлено.
Таким чином, відповідачі добровільно відшкодовувати завдану шкоду не бажають, що стало підставою для звернення до суду.
За таких обставин, позивач просив сягнути з ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» суму матеріального збитку, завданого внаслідок ДТП, в межах страхового відшкодування у розмірі 160 000 грн, а з ОСОБА_2 майнову шкоду у розмірі 634 311, 39 грн, а також солідарно судові витрати та витрати на правничу допомогу.
12.12.2025 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у задоволенні позову відмовлено.
20.01.2026 року додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області заяву представника ОСОБА_2 – адвоката Ткачука В.П. про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25 920,16 грн, а також витрати на проведення експертизи у сумі 11 885, 30 грн.
Не погодившись із ухваленими судовими рішеннями, ОСОБА_1 , через свого представника – адвоката Чорного С.О., подав апеляційні скарги, у яких, посилаючись на їх незаконність та необґрунтованість, просить їх скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог, а заяву представника ОСОБА_2 – адвоката Ткачука В.П. про ухвалення додаткового судового рішення залишити без розгляду.
В обґрунтування апеляційної скарги, зокрема, зазначає, що, обґрунтовуючи висновок про наявність вини водія ОСОБА_3 (дружини позивача) у скоєнні ДТП, суд першої інстанції послався на висновок експертів за результатами проведення комплексної автотехнічної експертизи Житомирського НДЕКЦ МВС від 18.09.2025 року № СЕ-19/106-25/7698-ІТ, як на належний, достовірний та допустимий доказ та одночасно не взяв до уваги інші висновки судових автотехнічних експертиз, що є протилежними йому за змістом, а саме: висновок експерта № СЕ-19/102-23/19502-ІТ від 20.11.2023 року та висновок експерта № 8257/23-21 від 19.01.2024 року.
При цьому апелянт вважає мотиви суду першої інстанції щодо відхилення вказаних висновків експерта необґрунтованими та безпідставними. Натомість, на переконання позивача, в порушення вимог ст. 89 ЦПК України суд першої інстанції не надав жодної оцінки безпосередньо змісту та самим висновкам експертів від 20.11.2023 року та від 19.01.2024 року, обмежившись лише формальним посиланням на те, що згадані висновки експертів є неповними.
Крім того, скаржник наголошує, що в матеріалах справи міститься відеозапис дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 28.09.2023 року, та при його системному аналізі у сукупності із висновками експертів від 20.11.2023 року та від 19.01.2024 року, вбачається, що порушення ОСОБА_2 Правил дорожнього руху перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із настанням події ДТП. Разом з тим, як вказує представник позивача, суд першої інстанції не надав самостійної оцінки вказаному відеозапису.
Також, як вважає скаржник, суд першої інстанції не мав процесуальних підстав для призначення експертизи ухвалою від 27.03.2025 року, оскільки підготовче провадження на той момент було закрито ухвалою суду від 19.11.2024 року, і справа на момент подання клопотання про призначення судової експертизи перебувала на стадії судового розгляду по суті. Таким чином, з огляду на викладене, суд першої інстанції з метою призначення судової експертизи за умови, що відповідне клопотання було заявлено на стадії розгляду справи по суті, мав би прийняти обґрунтовану і вмотивовану ухвалу про повернення до стадії підготовчого судового засідання та в рамках цього засідання вирішувати питання про призначення експертизи. Однак, суд першої інстанції цього не зробив, а призначив експертизу на стадії судового розгляду, чим, на переконання позивача, порушив вимоги п. 8 ч. 2 ст. 197 ЦПК України. У зв`язку з цим, адвокат Чорний С.О. зазначає, що через порушення порядку призначення експертизи висновок експертів від 18.09.2025 року, що був виготовлений за результатами її проведення, з огляду на вимоги ч. 1 ст. 78 ЦПК України, є недопустимим доказом і не може покладатися судом в основу ухваленого рішення.
До того ж, як вказує скаржник, у висновку експертів від 18.09.2025 року один із судових експертів Зозік С.В. не поставив власний підпис про те, що він попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків за ст. 384, 385 Кримінального кодексу України, що ставить під сумнів правдивість такого висновку та знову ж таки свідчить про його недопустимість.
Щодо оскарження додаткового рішення суду першої інстанції від 20.01.2026 року, то скаржник звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що у жодних із поданих документах до суду першої інстанції представником відповідача ОСОБА_2 – адвокатом Ткачуком В.П. не міститься тверджень про наміри представника відповідача подати відповідні докази про понесення витрат на професійну правничу допомогу протягом 5 днів після прийняття рішення у справі, як того вимагає норма ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Окремих письмових заяв та клопотань такого змісту від представника ОСОБА_2 - адвоката Ткачука В.П. матеріали справи також не містять. Вищевикладене, на думку апелянта, свідчить про невиконання адвокатом Ткачуком В.П. вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України, що є підставою для залишення заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу від 15.12.2025 року без розгляду.
Разом з тим, на адресу апеляційного суду від представника ОСОБА_2 - адвоката Ткачука В.П. надійшов відзив на апеляційні скарги, в якому він просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, як законні та обґрунтовані, - без змін.
В заперечення проти апеляційної скарги вказує, що водій автомобіля «Volkswagen-Golf», який не міг зупинити свій автомобіль шляхом екстренного гальмування та їхав на зелений миготливий світлофор паралельно з синьою вантажівкою, що рухалась в зустрічному напрямку, за якою знаходився автомобіль «Mazda-6», закінчував свій маневр, адже вже знаходився на перехресті. Відтак, адвокат Ткачук В.П. вважає, що водій автомобіля «Mazda-6», рухаючись по вул. Київській при виконанні маневру лівого повороту на вул. Б. Ступки, виїхала на перехрестя на колір світлофора, що дозволяє рух, вона зобов`язана була б дати дорогу транспортному засобу, що рухався в зустрічному напрямку.
Крім того, працівники поліції, що прибули на виклик про дане ДТП правильно оцінили ситуацію та склали протокол про адміністративне правопорушення від 28.09.2023 року саме на водія автомобіля «Mazda-6» ОСОБА_3 , адже окрім відібраних пояснень переглядали відеозапис з однієї з камер, що знаходилась на електричній опорі, який з невідомих причин не був долучений до справи про адміністративне правопорушення.
До того ж, зауважує, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення № 127/30879/23 24.01.2024 року постановою Вінницького міського суду Вінницької області було встановлено, що діяння ОСОБА_3 охоплюються складом адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, за ознаками порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів. Під час розгляду справи № 127/30879/23 постановою суду від 31.10.2023 року призначалась судова автотехнічна транспортно-трасологічна експертиза за наслідками якої експертом було зроблено висновок, що в заданій дорожній обстановці дії водія автомобіля «Mazda» ОСОБА_3 з технічної точки зору регламентувались вимогами п.п. 10.1, 16.8 Правил дорожнього руху, зміст яких викладений в дослідницькій частині.
Отже, на переконання представника відповідача, у висновку експерта № СЕ-19/102-23/19502-IT від 20.11.2023 року, на яку, серед іншого, посилається апелянт, визнано ОСОБА_3 винною в порушенні п. 10.1 Правил дорожнього руху, а з клопотанням про проведення повторної експертизи ОСОБА_3 та її захисник в межах вказаної справи не звертались, а тому відповідач вказує, що висновок експерта № 8257/23-21 від 19.01.2024 року, замовлений із власної ініціативи позивача не міг бути належним доказом і обґрунтовано не був взятий судом до уваги при розгляді даної справи.
При цьому, як зазначає адвокат Ткачук В.П., в основу апеляційної скарги ОСОБА_3 покладені висновки саме самостійно замовленої експертизи № 8257/23-21 від 19.01.2024 року. Водночас зазначений висновок експерта суд справедливо не взяв до уваги та вірно зауважив, що у висновку експерта міститься посилання на те, що разом з висновком експерта повертаються, серед іншого, копії матеріалів адміністративної справи № 127/30879/23 на 10 аркушах, адже представником позивача на розгляд експерта були надані лише вибіркові матеріали справи про адміністративне правопорушення.
Разом з тим, адвокат Ткачук В.П. наголошує, що висновком № СЕ-19/102-23/19502-ІТ від 20.11.2023 року, а також висновком експертів № CT-19/106-25/7698-ІТ від 18.09.2025 року підтверджується, що саме дії ОСОБА_3 спричинили дорожньо-транспортну пригоду. Таким чином, у даній справі висновки трьох експертиз, крім висновку саме самостійно замовленої експертизи, на яку посилається захисник Чорної І.В., № 8257/23-21 від 19.01.2024 року, вказують на те, що саме дії ОСОБА_3 спричинили дорожньо-транспортну пригоду та підтверджують відсутність в діях ОСОБА_2 вини у настанні дорожньо-транспортної пригоди.
Що ж стосується позиції апелянта стосовно прийняття судом до уваги висновку експертів від 18.09.2025 року, як недопустимого доказу, то адвокат Ткачук В.П. вказує, що у відповіді Житомирського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру (далі - Житомирське НДЕКЦ) на адвокатський запит від 06.11.2025 року повідомлено, що завідувач відділу інженерно-транспортних досліджень Житомирського НДЕКЦ Зозік С.В., під час проведення комплексної експертизи № СЕ-19/106-25/7698-IT від 18.09.2025 року був попереджений про відповідальність за завідомо неправдивий висновок експерта та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків за статтями 384, 385 КК України, що свідчить його особистий підпис на кожному аркуші висновку експерта, який завірений печаткою відділу. На сторінці № 2 висновку зазначено: «Про відповідальність за завідомо неправдивий висновок експерта та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків за статтями 384. 385 Кримінального кодексу України попереджені» підпис завідувача відділу інженерно-транспортних досліджень Житомирського НДЕКЦ Зозіка С.В. відсутній випадково. Дана відповідь на адвокатський запит, на думку адвоката Ткачука В.П., підтверджує факт того, що судовий експерт Зозік С.В., під час проведення комплексної експертизи № СЕ-19/106-25/7698-IT від 18.09.2025 року був попереджений про відповідальність.
Між тим, адвокат Ткачук В.П. зауважує, що суд врахував, що клопотання про призначення експертизи у справі, за правилами ст. 189 ЦПК України, має бути заявлене на стадії підготовчого провадження. Проте процесуальний закон не забороняє призначати судову експертизу під час розгляду справи по суті для з`ясування всіх обставин справи. У даній справі суд встановив, що клопотання про призначення судової експертизи заявлене у судовому засіданні з поважних причин не було заявлене у підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом, а тому призначення експертизи на стадії судового провадження цілком відповідало закону. 
Також адвокат Ткачук В.П. просить стягнути на користь ОСОБА_2 12 000 грн витрат на правничу допомогу.
Крім того, на адресу апеляційного суду від представника ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване, - без змін.
В заперечення проти апеляційної скарги представник вказує, що скаржник не спростував правильних висновків суду першої інстанції, а також судом надано належну правову оцінку обставинам справи з урахуванням та дотримання норм процесуального та матеріального права, а тому вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими.
Між тим, 09.04.2026 року на адресу апеляційного суду від представника  ОСОБА_1  – адвоката Чорного С.О. надійшла заява, у якій він просить викликати судових експертів у судове засідання, яка обґрунтована тим, що з метою усунення розбіжностей, які містяться у висновках судових експертиз, виникає необхідність поставити ряд запитань відповідним експертам, як особам, що володіють спеціальними знаннями, необхідними для з`ясування обставин справи.
Згідно із ч. 2 та 3 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 83 ЦПК України.)
Відповідно до положень ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
Частинами 1 та 3 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
З матеріалів справи вбачається, що ні відповідач, ні його представник не заявляли клопотання про виклик свідків під час розгляду справи в суді першої інстанції, хоча не були позбавлені такої можливості.
Разом з тим, клопотання про виклик свідків подане до апеляційного суду взагалі не містить посилань на причини, з яких таке клопотання не було заявлено у суді першої інстанції  у строки, визначенні ЦПК України.
За встановлених обставин, враховуючи те, що скаржником не наведено обґрунтування об`єктивної неможливості реалізації ним права на заявлення клопотання про виклик свідків у суді першої інстанції, з огляду на положення ст. 367 ЦПК України, з урахуванням того, що шляхом виклику та допиту свідків апеляційним судом можуть бути встановлені нові обставини без законних для того підстав, колегія суддів у судовому засіданні дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення вказаного клопотання та у його задоволенні було відмовлено.
Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
З матеріалів справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , власником транспортного засобу «Mazda6», д.н.з. НОМЕР_1 , є ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 8).
28.09.2023 року о 16:54 год. в м. Вінниця, в районі перехрестя вулиць Київська та Богдана Ступки, відбулася ДТП за участі дружини позивача – ОСОБА_3 , яка керувала належним ОСОБА_1 автомобілем «Mazda6», д.н.з. НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , який керував автомобілем «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_2 , що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів. Факт скоєння даної ДТП визнається учасниками справи.
30.10.2023 року постановою Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/30879/23 призначено авто-технічну трасологічну експертизу, проведення якої доручено експертам Вінницького НДЕКЦ МВС України. На вирішення експертам поставлено такі запитання: «як з технічної точки зору повинні були діяти водії автомобіля марки Mazda, д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_3 та автомобіля марки «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_2 .?»; «чи відповідають вимогам ПДР дії водія автомобіля марки Mazda, д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_3 .?»; «чи відповідають вимогам ПДР дії водія автомобіля марки Volkswagen, д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_2 .?»; «чи перебувають з технічної точки зору в причинному зв`язку з наслідками невідповідність дій водіїв автомобілів марки Mazda, д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_3 та автомобіля марки Volkswagen, д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_2 .?»; «чи мав технічну можливість водій автомобіля марки Mazda, д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_3 уникнути зіткнення з автомобілем марки Volkswagen, д.н.з. НОМЕР_2 , шляхом виконання вимог ПДР?»; чи мав технічну можливість водій автомобіля марки Volkswagen, д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_2 уникнути зіткнення з автомобілем марки Mazda, д.н.з. НОМЕР_1 , шляхом виконання вимог ПДР?».
Згідно з висновком експерта № СЕ-19/102-23/19502-ІТ від 20.11.2023 року, виконаного на підставі постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 31.10.2023 року у справі № 127/30879/23, в заданій дорожній обстановці дії водія автомобіля «Mazda6», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_3 з технічної точки зору регламентувались вимогами п.п. 10.1, 16,8 ПДР України, зміст яких викладений в дослідницькій частині. В заданій дорожній обстановці дії водія автомобіля «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_2 з технічної точки зору регламентувались вимогами п.п. 8.7.3 (ґ), 8.10, 8.11 ПДР України, зміст яких викладений в дослідницькій частині. В ситуації, яка склалася, при комплексі технічних величин, які містяться в матеріалах справи про адміністративне правопорушення, в діях водія автомобіля «Mazda6», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_3 вбачається невідповідність вимогам п.10.1 ПДР України. В ситуації, яка склалася, при комплексі технічних величин, які містяться в матеріалах справи про адміністративне правопорушення, в діях водія автомобіля «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_2 вбачається невідповідність вимогам п.п. 8.7.3 (ґ), 8.11 ПДР України. В ситуації, яка склалася, при комплексі технічних величин, які містяться в матеріалах справи про адміністративне правопорушення, невідповідність дій водія автомобіля «Mazda6», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_3 вимогам п.10.1 ПДР України та дій водія автомобіля «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_2 вимогам п.п. 8.7.3 (ґ), 8.11 ПДР України з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням події дорожньо-транспортної пригоди. В заданій дорожній обстановці можливість попередження зіткнення з автомобілем «Volkswagen Golf» у водія автомобіля «Mazda6» ОСОБА_3 з технічної точки зору полягала у виконанні нею вимог п.10.1 ПДР України, для чого у неї були відсутні будь-які перешкоди технічного характеру. В ситуації, яка склалася, при комплексі технічних величин, які містяться в матеріалах справи про адміністративне правопорушення, водій автомобіля «Volkswagen Golf» ОСОБА_2 мав технічну можливість попередження зіткнення з автомобілем «Mazda6» шляхом термінового гальмування, з зупинкою автомобіля «Volkswagen Golf» до смуги руху автомобіля «Mazda6», тобто шляхом виконання вимог п.п. 8.7.3 (ґ), 8.11 ПДР України (т. 1 а.с. 181-187).
Як вбачається із Єдиного державного реєстру судових рішень, 04.01.2024 року постановою Вінницького міського суду Вінницької області закрито провадження у справі № 127/77/24 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124КУпАП, у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення. Вказана постанова в апеляційному порядку не оскаржувалась та набрала законної сили. 
Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової автотехнічної експертизи від 19.01.2024 року № 8257/23-21 у справі про адміністративне правопорушення № 127/30879/23, замовленого адвокатом Скржевським М.С. в інтересах ОСОБА_3 , у заданій дорожній ситуації, у разі, якби водій автомобіля «Mazda6», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись у своїй смузі руху, при увімкненні жовтого сигналу світлофора гальмував би, не змінюючи смугу руху, у якій рухався перед виїздом на перехрестя (при умові, що його швидкість у момент увімкнення жовтого сигналу світлофора складала 45 км/год), він би мав технічну можливість зупинити автомобіль до зіткнення. В заданій дорожній ситуації водій автомобіля «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_2 , повинен був діяти відповідно до норм вимог п.п. 8.7.3 (Ґ), 8.10, 8.11 ПДР України. В заданій дорожній ситуації, з технічної точки зору, невідповідність дій водія автомобіля «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_2 , технічним нормам вимог п.8.7.3 (ґ) знаходилась у причинному зв`язку з виникненням події даної ДТП. В заданій дорожній ситуації водій автомобіля «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_2 , не мав переваги у русі після увімкнення жовтого сигналу світлофору в його смузі руху із урахуванням того, що перед увімкненням жовтого сигналу мигав зелений сигнал (т. 1 а.с. 35-46).
24.01.2024 року постановою Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/30879/23 провадження у справі про притягнення ОСОБА_3  до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП у зв`язку зі скоєнням даної ДТП закрито у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення. У мотивувальній частині вказаної постанови суд зазначив, що за результатами судового розгляду був підтверджений факт недотримання ОСОБА_3 вимог пунктів 16.13 та 10.1 ПДР, а тому діяння ОСОБА_3 охоплюються складом адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП, за ознаками порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів (т. 1 а.с. 47-49).
23.02.2024 року постановою Вінницького апеляційного суду Вінницької області у справі № 127/30879/23 постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 24.01.2024 року скасовано, а провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що у суду відсутні повноваження щодо встановлення обставин вчинення адміністративного правопорушення, наявності вини особи у його вчиненні, у разі закриття провадження про адміністративне правопорушення. Крім того, логічне тлумачення абз. 1 ст. 247 КУпАП дозволяє дійти висновку, що встановлення зазначених у цій статті юридичних фактів є єдиною необхідною підставою для припинення будь-яких дій щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності незалежно від встановлених будь-яких інших обставин, що підлягають з`ясуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення (ст. 280 КУпАП), у тому числі й вини особи у його вчиненні. За таких обставин, апеляційний суд вважав, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку, що за результатами судового розгляду був підтверджений факт недотримання ОСОБА_3 вимог п. 16.13 та 10.1 ПДР. (т. 2 а.с. 25-30)
Із листа ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» від 29.03.2024 року № 290324-0981/к/у встановлено, що цивільно-правову відповідальність власника автомобіля «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_2 , застраховано у ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» відповідно до договору обов`язкового страхування № 213950625. Разом з тим, для визнання випадку страховим, ОСОБА_1 необхідно надати документ, що підтверджує настання цивільно-правової відповідальності водія забезпеченого транспортного засобу «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_2 (т. 1 а.с.18-19).
Відповідно до висновку експерта за результатами проведення транспортно-товарознавчої експертизи № 1441/24-21 від 11.07.2024 року, здійсненого на підставі заяви представника ОСОБА_1 – адвоката Чорного С.О., сума матеріального збитку завданого ОСОБА_1 як власнику автомобіля «Mazda6», д.н.з. НОМЕР_1 , внаслідок його пошкодження у дорожньо-транспортній пригоді, яка сталася 28.09.2023 року, станом на травень 2024 року, складає 794 311,39 грн, а вартість відновлювального ремонту даного автомобіля станом на момент проведення огляду з урахуванням зносу – 752 888, 10 грн (т. 1 а.с. 63-67).
27.03.2025 року ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області у даній справі, за клопотаннями представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Чорного С.О. та представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Ткачука В.П., призначено у даній справі судову автотехнічну експертизу, виконання якої доручено судовим експертам Житомирського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. Перед експертами поставлено такі питання:
1.Як повинен був діяти водій автомобіля «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_2 , в ситуації, що відповідає даній дорожній обстановці, відповідно до вимог ПДР України?;
2.Чи перебували дії водія автомобіля «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_2 , в причинному зв`язку з настанням ДТП?; 
3.Чи мав водій автомобіля «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_2 , перевагу у русі після увімкнення жовтого сигналу світлофора в його смузі руху (з урахуванням того, що перед увімкненням жовтого сигналу мигав зелений сигнал)?; 
4.Чи мав технічну можливість водій автомобіля «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_2 , уникнути зіткнення з автомобілем марки «Mazda», д.н.з. НОМЕР_1 , шляхом виконання вимог ПДР України, у тому числі шляхом екстреного гальмування в ситуації, що відповідає даній дорожній обстановці ( за умови, що його швидкість руху в момент увімкнення жовтого сигналу світлофора в його смузі руху складала 45 км/год.)?; 
5.Як з технічної точки зору у даній дорожній обстановці відповідно до вимог ПДР України повинна була діяти водій автомобіля «Mazda 6», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_3 та чи відповідали її дії вимогам ПДР України?; 
6.Чи знаходяться дії водія автомобіля «Mazda 6», д.н.з. НОМЕР_1 , в причинному зв`язку з настанням ДТП?; 
7.Чи мав водій автомобіля «Mazda 6», д.н.з. НОМЕР_1 , перевагу у русі після увімкнення жовтого сигналу світлофора при здійсненні маневру повороту (з урахуванням того, що перед увімкненням жовтого сигналу мигав зелений сигнал)?; 
8.Чи мав водій автомобіля «Mazda 6», д.н.з. НОМЕР_1 , в заданій дорожній обстановці можливість попередження зіткнення з автомобілем «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_2 , з урахуванням водієм автомобіля «Mazda 6», д.н.з. НОМЕР_1 , правил ПДР України, та чи були у водія автомобіля «Mazda 6», д.н.з. НОМЕР_1 , наявні перешкоди технічного характеру?; 
9.Як з технічної точки зору у даній дорожній обстановці відповідно до вимог ПДР України повинна була діяти водій автомобіля «Mazda 6», д.н.з. НОМЕР_1 , з моменту початку зміни його руху вліво по відношенню до автомобіля «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , який рухався в зустрічному напрямку прямо? (т. 2 а.с. 166-167). 
Згідно із висновком експертів № CT-19/106-25/7698-ІТ від 18.09.2025 року в дорожньо-транспортній ситуації, яка досліджувалась, водію ОСОБА_2 необхідно було діяти у відповідності до вимог п.п. 8.7.3 (Ґ), 8.10, 8.11, 12.3 ПДР України. З технічної точки зору, з урахуванням фактичних даних відеозапису, в діях водія ОСОБА_2 невідповідностей вимогам п.п. 8.7.3 (Ґ), 8.10, 8.11, 12.3 ПДР України, які перебувають в причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди, не вбачається. Виходячи з тлумачення п. 16.3 ПДР України, в даній дорожньо-транспортній ситуації, яка досліджувалась, водій ОСОБА_3 , повертаючи ліворуч, повинна була зобов`язана дати дорогу автомобілю «Volkswagen Golf», під керуванням ОСОБА_2 , який рухався по рівнозначній дорозі вулиці Київської в зустрічному напрямку і мав перевагу на першочерговий проїзд. В дорожньо-транспортній ситуації, яка склалася, зважаючи на фактичні дані відеозапису, водій автомобіля «Volkswagen Golf», ОСОБА_2 , не мав в своєму розпорядженні достатньої відстані, щоб зупинити транспортний засіб до лінії горизонтальної дорожньої розмітки 1.12 (стоп-лінія), з моменту ввімкнення жовтого сигналу світлофорного об`єкту. З моменту виникнення небезпеки для руху водій ОСОБА_2 не мав технічної можливості уникнути зіткнення з автомобілем «Mazdа», під керуванням ОСОБА_3 , шляхом застосування екстреного гальмування. 
В дорожньо-транспортній ситуації, яка досліджувалася, водію автомобіля «Mazda» ОСОБА_3 необхідно було діяти у відповідності до вимог п. 10.1 та 16.13 ПДР України. З урахуванням фактичних даних відеозапису, в дорожньо-транспортній ситуації яка досліджувалась, дії водія автомобіля «Mazda» ОСОБА_3 не відповідали вимогам п. 10.1 та 16.13 ПДР України, які з технічної точки зору перебувають у причинному зв`язку з виникненням події дорожньо-транспортної пригоди. Виходячи з визначення п. 16.13 ПДР України, в даній дорожньо-транспортній ситуації, яка досліджувалася, водій ОСОБА_3 , повертаючи ліворуч, була зобов`язана дати дорогу транспортному засобу «Volkswagen Golf», під керуванням ОСОБА_2 , який рухався по рівнозначній дорозі вулиці Київської в зустрічному напрямку і мав перевагу на першочерговий проїзд, тобто у наведеній дорожньо-транспортній ситуації ОСОБА_3 не мала переваги в русі. 
З технічної точки зору, можливість у водія автомобіля «Mazda» ОСОБА_3 попередити зіткнення з автомобілем «Volkswagen» полягала у відмові від виконання маневру повороту ліворуч з метою забезпечення виконання технічних вимог п.10.1 та 16.13 ПДР України, застосовуючи прийоми керування транспортним засобом у робочому режимі, на що перешкод технічного характеру в матеріалах справи не вбачається (т. 3 а.с. 2-16).
Як вбачається із листа директора Житомирського НДЕКЦ МВС України Олександра Гунька № 19/106/2-22666679-2025 від 06.11.2025 року, завідувач відділу інженерно-транспортних досліджень Житомирського НДЕКЦ Зозік С.В. під час проведення комплексної експертизи від 18.09.2025 року № CT-19/106-25/7698-ІТ був попереджений про відповідальність за завідомо неправдивий висновок експерта та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків за ст. 384, 385 КК України, про що свідчить його особистий підпис на кожному аркуші висновку експерта, який завірений печаткою відділу. На сторінці 2 висновку експерта зазначено «про відповідальність за завідомо неправдивий висновок експерта та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків за статтями 384, 385 КК України» підпис завідувача відділу інженерно-транспортних досліджень Житомирського НДЕКЦ Зозіка С.В. відсутній випадково (т. 3 а.с. 55).
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що непритягнення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП не свідчить про відсутність їх вини у скоєнні ДТП і, відповідно, завданні шкоди, оскільки закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку із закінченням строків, передбачених ст. 38 КУпАП, не є реабілітуючою обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП.
Водночас, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що ДТП, за участі автомобілів «Mazda6», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 та «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , сталася з вини ОСОБА_3 .
Оцінюючи висновок експерта № СЕ-19/102-23/19502-ІТ від 20.11.2023 року, суд зазначив, що, оскільки такий висновок виготовлено на виконання постанови суду у справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП за скоєння даної ДТП, даний висновок може бути доказом у даній цивільній справі. Однак, суд не взяв його до уваги, враховуючи, що він є неповним внаслідок того, що експерту не надано усієї необхідної інформації щодо дорожньо-транспортної пригоди. При цьому у висновку експерта № СЕ-19/102-23/19502-ІТ від 20.11.2023 року зазначено, що експерту надано матеріали адміністративної справи №127/30879/23 на 21 аркуші.
Висновок експерта № 8257/23-21 від 19.01.2024 року суд також до уваги не взяв з аналогічних підстав. Крім цього, суд звернув увагу на те, що у вказаному висновку експерта зазначено, що разом з висновком експерта повертаються, серед іншого, копії матеріалів адміністративної справи № 127/30879/23 на 10 аркушах. З вказаної розбіжності у кількості аркушів адміністративної справи, які були надані експертам на дослідження, вбачається, що експерту, який виготовив висновок № 8257/23-21 від 19.01.2024 могли бути надані не всі матеріали адміністративної справи.
В той же час з висновку № СЕ-19/106-25/7698-ІТ від 18.09.2025 року, який суд визнав належним, достовірним та допустимим доказом, вбачається, що дії водія автомобіля «Mazda» ОСОБА_3 не відповідали вимогам п.10.1 та 16.13 ПДР України, які з технічної точки зору перебувають у причинному зв`язку з виникненням події дорожньо-транспортної пригоди. 
Натомість твердження представника позивача про те, що відсутність підпису експерта про попередження його про відповідальність за завідомо неправдивий висновок експерта та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків за ст. 384, 385 КК України робить даний висновок недопустимим доказом, суд відхилив, оскільки підтвердженням повідомлення експерта про відповідальність свідчить його особистий підпис на кожному аркуші висновку, який завірений печаткою відділу, на що і вказав директор Житомирського НДЕКЦ у письмовій відповіді.
При цьому судом не встановлено вини ОСОБА_2 у скоєнні вказаної ДТП, і, відповідно, обов`язкову відшкодування шкоди позивачу.
З огляду на викладене, у ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» також відсутній обов`язок виплачувати страхове відшкодування позивачу, оскільки судом не встановлена вина у заподіянні шкоди позивачу водієм застрахованого ПрАТ «СК «Арсенал Страхування автомобіля «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_2 .
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 є безпідставним та необґрунтованим, а тому відмовив у його задоволенні.
Крім того, ухвалюючи додаткове рішення суду від 20.01.2026 року, суд першої інстанції, стягуючи із позивача на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 25 920,16 грн та витрати на проведення експертизи у сумі 11 885,30 грн, вважав, що такі суми є доведеними та обґрунтованими. Також суд вважав, що представник відповідача дотримався вимог, передбачених ч. 8 ст. 141 ЦПК України.
Апеляційний суд погоджується із наведеними вище висновками суду першої інстанції щодо вирішення спору по суті, з огляду на наступне.
Згідно із ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Частиною 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже підставою цивільно-правової відповідальності, як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової (матеріальної) шкоди.
За приписами ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової шкоди.
Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України).
Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.
Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (ст. 1 Закону України «Про страхування».
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України).
Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (ст. 980 ЦК України).
Таким чином, винна особа - володілець транспортного засобу має право застрахувати свою відповідальність, передавши обов`язок відшкодування шкоди, спричиненої за участю його транспортного засобу, страховій компанії (страховику).
Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV (далі – Закон № 1961-IV).
Законом № 1961-IV визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами, за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.
Згідно зі ст. 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.
Відповідно до ст. 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (п. 22.1 ст. 22 Закону № 1961 IV).
Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.
Водночас, відповідно до ч. 3 ст. 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.
Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у ст. 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень ст. 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Зазначена норма у главі 82 ЦК України визначає особливості розподілу повної відповідальності (ст. 1166 ЦК України) між особою, яка заподіяла шкоду та її страховиком. Стаття 1194 ЦК України, встановивши межі відповідальності особи, яка заподіяла шкоду та застрахувала свою цивільну відповідальність у розмірі, що перевищує страхове відшкодування, тим самим покладає решту відповідальності на страховика.
Виходячи з наведеного, можна дійти висновку, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом № 1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування чи якщо страховик за Законом № 1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату).
Тобто, внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком.
Аналогічний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 року у справі № 147/66/17.
Відтак, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди, суд на підставі ст. 1194 ЦК України може вирішити стягнути з винної особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, на користь потерпілої особи різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Натомість, враховуючи наведене нормативно-правове регулювання та висновки касаційного суду, апеляційний суд вважає, що, встановивши відсутність вини  ОСОБА_2  у скоєнні ДТП, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що підстав для покладення на  ОСОБА_2 та, відповідно, на страхувальника ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» обов`язку відшкодувати шкоду, заподіяну позивачу внаслідок ДТП, немає, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.
При цьому доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, а лише фактично зводяться до переоцінки наявних в матеріалах справи доказів, а саме висновки експертів № СЕ-19/102-23/19502-ІТ від 20.11.2023 року, № 8257/23-21 від 19.01.2024 року та № СЕ-19/106-25/7698-ІТ від 18.09.2025 року.
Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду (ст. 1 Закону України «Про судову експертизу»).
Статтею 7-1 Закону України «Про судову експертизу» передбачено, що підставою проведення судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб.
За змістом частин 2, 3 ст. 102 ЦПК України предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
За правилом ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу. Крім того, у разі необхідності може бути призначено декілька експертів для підготовки одного висновку (комісійна або комплексна експертиза).
Відповідно до ч. 1 ст. 104 ЦПК України про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи.
Інструкція про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затверджена наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5 (далі – Інструкція), визначає загальний порядок призначення та проведення експертиз, і в тому числі загальні повноваження експерта.
Так, судом першої інстанції висновок експерта № СЕ-19/102-23/19502-ІТ від 20.11.2023 року та висновок експерта № 8257/23-21 від 19.01.2024 року, виготовлені в межах розгляду справи № 127/30879/23 про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124КУпАП, було визнано неповними, з огляду на те, що експертам не надано усієї необхідної інформації щодо дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 28.09.2023 року.
У постанові Верховного Суду від 21.04.2021 року у справі № 201/15019/14-ц вказано, що висновок визнається неповним, коли експерт дослідив не всі подані йому об`єкти чи не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання.
Як вірно зауважено судом першої інстанції та з чим погоджується апеляційний суд, самостійно замовлений захисником особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, висновок експерта № 8257/23-21 від 19.01.2024 року, був здійснений на підставі 10 аркушів справи про адміністративне правопорушення № 127/30879/23, в то й час як висновок експерта № СЕ-19/102-23/19502-ІТ від 20.11.2023 року, виготовлений на підставі судового рішення, був здійснений на підставі 21 аркуша справи про адміністративне правопорушення № 127/30879/23.
Наведене дає підстави обґрунтовано вважати, що висновок експерта № 8257/23-21 від 19.01.2024 року є неповним, оскільки експерт дослідив не всі подані йому об`єкти дослідження. Крім того, обсяг питань, поставлених перед експертом, стосується механізму ДТП та її елементів лише з боку дій водія транспортного засобу «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_2 , що не відповідає орієнтовному переліку вирішуваних експертом питань до пункту 1.1.3 розділу ІІ Інструкції в межах проведення автотехнічної експертизи.
При цьому висновок експерта № СЕ-19/102-23/19502-ІТ від 20.11.2023 року хоч і є доказом у цій справі, однак він був проведений без врахування результатів розгляду справи № 127/77/24 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124КУпАП, за обставин ДТП, яка відбулась 28.09.2023 року, а тому такі обставини також свідчать про неповноту вказаного висновку.
Що стосується доводів апеляційної скарги про прийняття судом до уваги висновку експертів № CT-19/106-25/7698-ІТ від 18.09.2025 року, як недопустимого доказу, оскільки один із судових експертів Зозік С.В. не поставив власний підпис про те, що він попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків за ст. 384, 385 Кримінального кодексу України, то апеляційний суд вказує на таке.
Відповідно до ч. 6, 7 ст. 102 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством.
У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.
Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Так, зі змісту висновку експертів № CT-19/106-25/7698-ІТ від 18.09.2025 року вбачається, що на сторінці 2 вказаного висновку у графі: «Про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків за ст. 384, 385 Кримінального кодексу України попереджені.» підпис поставив лише один із двох експертів – Коноплюк Ю.О., в той час як підпису другого експерту Зозіка С.В немає.
Разом з тим, відповідно до листа директора Житомирського НДЕКЦ МВС України Олександра Гунька № 19/106/2-22666679-2025 від 06.11.2025 року, завідувач відділу інженерно-транспортних досліджень Житомирського НДЕКЦ Зозік С.В. під час проведення комплексної експертизи № CT-19/106-25/7698-ІТ від 18.09.2025 року був попереджений про відповідальність за завідомо неправдивий висновок експерта та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків за ст. 384, 385 КК України, про що свідчить його особистий підпис на кожному аркуші висновку експерта, який завірений печаткою відділу. На сторінці 2 висновку експерта підпис завідувача відділу інженерно-транспортних досліджень Житомирського НДЕКЦ Зозіка С.В. відсутній випадково. 
За таких обставин, підстав вважати, що експерт не був попереджений про кримінальну відповідальність немає, про що вірно вказав у своєму рішенні суд першої інстанції.
Отже, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що висновок експертів № CT-19/106-25/7698-ІТ від 18.09.2025 року є належним, достовірним та допустимим доказом у цій справі.
Щодо посилання скаржника на те, що суд першої інстанції не мав процесуальних підстав для призначення експертизи ухвалою суду від 27.03.2025 року, за наслідком якої було складено висновок експертів № CT-19/106-25/7698-ІТ від 18.09.2025 року, оскільки підготовче провадження на той момент було закрито ухвалою суду від 19.11.2024 року, і справа на момент подання клопотання про призначення судової експертизи перебувала на стадії судового розгляду по суті, то суд апеляційної інстанції звертає увагу на таке.
Згідно з ч. 2 ст. 189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження, зокрема є: остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; з`ясування заперечень проти позовних вимог; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.
Верховний Суд у постанові від 16.12.2021 року у справі № 910/7103/21 звертав увагу на те, що суди першої інстанції за наявності певних обставин можуть прийняти рішення про повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття для вчинення тих чи інших процесуальних дій, які можуть бути реалізовані лише на стадії підготовчого провадження. Разом з тим такі обставини мають бути вагомими, оскільки можливість повернення до стадії підготовчого провадження з будь-яких підстав нівелює саме значення стадій судового процесу: як підготовчого провадження, так і стадії розгляду справи по суті.
Пунктом 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України визначено, що учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Як визначено ч. 1 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Згідно із ч. 2 та 3 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.  Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Відповідно до ч. 8 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.  Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ст. 126 ЦПК України).
Як вбачається із матеріалів справи, 26.03.2025 року представник ОСОБА_2 – адвокат Ткачук В.П. подав до суду клопотання про призначення у справі повторної автотехнічної експертизи (т. 2 а.с. 157-159).
Також 27.03.2025 року до суду від представника ОСОБА_1 – адвоката Чорного С.О. надійшло клопотання про призначення у даній справі судової автотехнічної експертизи, в якій, серед іншого, він просив суд повернутися до стадії підготовчого провадження з метою вирішення питання про призначення експертизи. Необхідність переходу до стадії підготовчого провадження адвокат Чорний С.О. обґрунтував тим, що обох водіїв, які були учасниками ДТП, не було притягнуто до адміністративної відповідальності та не встановлено вини таких осіб, а висновки експертиз, які наявні у справі, суперечать один одному (т. 2 а.с. 160-162).
Розглянувши заявлені клопотання сторін, суд першої інстанції 27.03.2025 року задовольнив подані клопотання та призначив у цій справі судову автотехнічну експертизу. 
Однак, суд першої інстанції, недостатньо повно дослідивши такі клопотання, не звернув увагу на вимогу адвоката Чорного С.О. про повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття та не розглянув її.
Разом з тим, як визначено ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Враховуючи те, що вказане порушення норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів дійшла висновку, що таке порушення не є безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Крім того, згідно з ч. 1 ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. 
У матеріалах справи, міститься відеозапис, на якому зафіксовано згадану дорожньо-транспортну пригоду (т. 1 а.с. 100).
Із наданого відеозапису вбачається, що транспортний засіб «Mazda 6», д.н.з., НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 , здійснював поворот ліворуч на перехресті з вул. Київської в напрямку вул. Богдана Ступки. Транспортний засіб «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , рухався по вул. Київській у зустрічному напрямку.
Під час зміни режиму світлофорного об`єкту із зеленого на зелений миготливий сигнал, ОСОБА_3 перетнула стоп-лінію та почала проїзд перехрестя, і як видно на відеозаписі у полі зору спостерігається поява у цей час автомобіля чорного кольору, який рухався у зустрічному напрямку (як стало відомо надалі це був транспортний засіб «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 ). 
На 44 секунді відеозапису спостерігається, що після зміни режиму світлофорного об`єкту на жовтий сигнал транспортний засіб «Mazda 6» почав виконувати маневр повороту ліворуч у напрямку вул. Богдана Ступки, після чого на 46 секунді відеозапису відбулось зіткнення транспортних засобів.
Відповідно до п.10.1 ПДР України перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.
Згідно із п.16.13 ПДР України перед поворотом ліворуч і розворотом водій нерейкового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу трамваю попутного напрямку, а також транспортним засобам, що рухаються по рівнозначній дорозі в зустрічному напрямку прямо чи праворуч.
Таким чином, оцінюючи докази, які містяться в матеріалах справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що ДТП, яка відбулась 28.09.2023 року за участі автомобілів «Mazda6», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 та «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , сталася з вини ОСОБА_3 у зв`язку із невиконанням нею п.10.1 та п.16.13 ПДР України, що знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку із отриманими механічними пошкодженнями вищезазначених транспортних засобів.
Таким чином, доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, що, в свою чергу, не дає підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість основного рішення суду, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України, рішення суду першої інстанції від 12 грудня 2025 року належить залишити без змін.
Що стосується оскарження додаткового рішення суду першої інстанції від 20 січня 2026 року, то колегія суддів вказує на наступне.
Так, 15.12.2025 року на адресу суду першої інстанції від представника ОСОБА_2 – адвоката Ткачука В.П. надійшла заява про ухвалення додаткового судового рішення, в якій він просив стягнути із позивача на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у сумі 38 758,40 грн та на проведення експертизи у розмірі 11 885, 30 грн. В обґрунтування вказаної заяви адвокат Ткачука В.П. зазначив, що відповідна заява про подання доказів у строк, передбачений ст. 134 ЦПК України, зроблена ним у відзиві на позовну заяву.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до договору № 1 від 15.10.2024 року про надання правової допомоги професійну правничу допомогу відповідачу ОСОБА_2 в суді першої інстанції надавав адвокат Ткачук В.П. (т. 1 зврот а.с. 103-105). 
На підтвердження понесених ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції було надано суду акт приймання передачі наданих послуг № 1 від 12.12.2025 року (т. 3 а.с. 75); квитанцію до прибуткового касового ордеру № 1/12/25 від 12.12.2025 року (т. 3 а.с. 76); рахунок № 15/10/24/1 від 15.10.2024 року (т. 3 а.с. 78); розрахунок часу, витраченого на надання правничої допомоги (детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги) від 12.12.2025 року (т. 3 а.с. 79).
Відповідно до положень п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення, або судом не вирішено питання про судові витрати.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено ст. 15 ЦПК України.
Стаття 137 ЦПК України визначає підстави та порядок вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно із ч. 1 ст. 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
У постанові Верховного Суду від 13.02.2024 року у справі № 757/33206/22-ц зазначено, що «тлумачення частини першої статті 246 ЦПК України та частини восьмої статті 141 ЦПК України дає підстави для висновку, що у випадку, якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин неподання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі. А у разі закінчення процесуального строку, встановленого частиною восьмою статті 141 ЦПК України (п`ять днів після ухвалення рішення суду), - також і поважні причини пропуску цього строку. За відсутності обґрунтування поважних причин строку подання таких доказів до закінчення судових дебатів у справі чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат.»
В той час, ні відповідач, ні його представник - адвокат Ткачук В.П. до закінчення судових дебатів у справі не зробили відповідну заяву про неможливість подати такі докази. Твердження адвоката Ткачука В.П. у заяві про ухвалення додаткового судового рішення про те, що у відзиві на позовну заяву була зроблена заява про те, що докази витрат будуть подані до суду протягом 5-ти днів з дня ухвалення рішення, не відповідають дійсності, оскільки відзив на позовну заяву, поданий адвокатом Ткачуком В.П., такої заяви не містить.
При цьому адвокат Ткачук В.П. у поданій до суду заяві про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат жодним чином не обґрунтував поважності причин неможливості до закінчення судових дебатів у справі подання стороною відповідача відповідних доказів, що підтверджують розмір понесених відповідачем витрат на правничу допомогу, що свідчить про недотримання вимог ст. 246 ЦПК України.
За таких обставин, апеляційний суд вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо дотримання представником відповідача ОСОБА_2 – адвокатом Ткачуком В.П. вимог, передбачених ч. 8 ст. 141 ЦПК України, та доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви адвоката Ткачука В.П. про ухвалення додаткового судового рішення в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Що стосується понесених відповідачем ОСОБА_2 витрат на проведення експертизи у даній справі, то апеляційний суд визнає їх обґрунтованими та доведеними, з огляду на те, що це підтверджується відповідним доказом, а саме квитанцією до платіжної інструкції № 50360102 від 03.06.2025 року, відповідно до якої ОСОБА_2 сплатив Житомирському НДКЕЦ МВС України за проведення експертизи 11 885, 30 грн (т. 2 а.с. 221), яка була подана до суду першої інстанції ще до закінчення судових дебатів у справі.
Отже, доводи скаржника щодо незаконності та необґрунтованості додаткового рішення суду від 20.01.2026 року певною мірою знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи, а тому апеляційну скаргу на це судове рішення необхідно задовольнити частково, а додаткове рішення суду скасувати в частині стягнених з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25 920,16 грн.
Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України).
Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.06.2018 року в справі № 826/1216/16.
Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. 
Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10.11.2022 року у справі № 329/766/18.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Ткачук В.П. просить стягнути на користь ОСОБА_2 12 000 грн витрат на правничу допомогу, понесені ним в суді апеляційної інстанції.
Так, представництво ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції здійснював адвокат Ткачук В.П. на підставі договору про надання правової допомоги від 14.01.2026 року.
На підтвердження понесених ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції надано суду: платіжну інструкцію № 8408-2425-9829-1746 від 06.03.2026 року, відповідно до якої ОСОБА_2 перерахував ОСОБА_4 12 000 грн за надання правової допомоги згідно із договором від 14.01.2026 року; акт № 1 приймання-передачі наданих послуг від 06.03.2026 року, відповідно до якого клієнт визнав, що договір про надання правової допомоги від 14.01.2026 року належним чином виконаний адвокатом; детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги від 06.03.2026 року, з якого вбачається, що адвокат надав такі послуги: участь у судових засіданнях, надання консультацій, підготовка та направлення клопотання про повернення апеляційної скарги, підготовка відзиву на апеляційну скаргу, ознайомлення із матеріалами справи, також визначено, що гонорар у фіксованому розмірі становить 12 000 грн.
Згідно із ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Частиною 5 ст. 137 ЦПК України передбачено, що суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 
Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.
Як вбачається із матеріалів справи, 08.04.2026 року на адресу апеляційного суду від представника ОСОБА_1 – адвоката Чорного С.О. надійшло клопотання про зменшення заявлених адвокатом Ткачуком В.П. витрат на оплату правничої допомоги, в якому зазначено, що сума правничої допомоги в розмірі 12 000 грн є завищеною та неспівмірною у даній справі, оскільки розгляд даної справи в суді апеляційної інстанції не потребував значного часу представника відповідача Войцеховського В.В. на її вирішення, при цьому доводи адвоката Ткачука В.П., наведені у відзиві на апеляційну скаргу, вже викладались у відзиві на позовну заяву.
Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Згідно із ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Таким чином, у змісті вказаної норми визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи. Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року № 922/1964/21.
При вирішенні питання визначення суми відшкодування витрат на правничу допомогу у кожному конкретному випадку суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерію розумності їхнього розміру, виходячи з фінансового стану обох сторін, поведінки сторін під час судового процесу тощо.
Верховним Судом у постановах від 07.11.2019 року у справі № 905/1795/18, від 08.04.2020 року у справі № 922/2685/19, додатковій постанові від 14.04.2022 року у справі № 755/18750/20 сформовано висновок про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Апеляційний суд, розподіляючи витрати, понесені відповідачем на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, доходить висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі із позивача, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що предметом позову є відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, тобто справа не є складною. 
Крім того, зазначена адвокатом Ткачуком В.П. в детальному описі робіт від 06.03.2026 року послуга щодо підготовки та направлення клопотання про повернення апеляційної скарги не може бути врахована у обсяг наданих послуг, враховуючи, що 25.02.2026 року ухвалою Вінницького апеляційного суду у задоволенні вказаного клопотання було відмовлено. Також надана адвокатом послуга щодо підготовки відзиву на апеляційну скаргу є типовою та не потребувала складних правових досліджень, адже такий відзив за своїм змістом фактично дублює поданий до суду першої інстанції відзив на позовну заяву.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу понесені відповідачем ОСОБА_2  в суді апеляційної інстанції у розмірі 12 000 грн є завищеними, належним чином не обґрунтованими та становлять надмірний тягар для позивача, що суперечить принципу розподілу судових витрат.
Отже, враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, апеляційний суд доходить висновку про необхідність зменшення їх розміру з 12 000 грн до 6 000 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником – адвокатом Чорним Сергієм Олександровичем, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 грудня 2025 року залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 грудня 2025 року залишити без змін.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником – адвокатом Чорним Сергієм Олександровичем, на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 січня 2026 року задовольнити частково.
Додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 січня 2026 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25 920,16 грн, та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 – адвоката Ткачука Вадима Петровича у цій частині відмовити.
В решті додаткове рішення суду залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) витрати на правничу допомогу, понесені ним в суді апеляційної інстанції, у розмірі 6 000 грн. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий       О. В. Ковальчук

Судді:        Т. М. Шемета

О. С. Панасюк