ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2026 року 
м. Черкаси 

Справа № 712/7551/23		
Провадження № 22-ц/821/558/26		
категорія: 310030000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Василенко Л. І., 
суддів: Карпенко О. В., Фетісової Т. Л.,
секретаря – Кукушкіної А. О.,

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Євтушенка Миколи Павловича на заочне рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 грудня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки і піклування Черкаської міської ради, відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання батьківства, у складі: головуючого судді Марцішевської О. М., повний текст рішення складено 19 грудня 2025 року,

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання батьківства.
Позов мотивує тим, що з квітня 2014 року по 21 грудня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у фактичних шлюбних відносинах. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін у справі народився син, ОСОБА_3 , батьком якого зареєстрований відповідач. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін у справі народилася донька ОСОБА_4 , про що свідчить Свідоцтво про народження від 04.10.2018 серія НОМЕР_1 . 
Позивач зазначає, що народжувала доньку в м. Миколаєві, де на той час проживала разом з відповідачем, з пологового будинку позивача зустрічали відповідач та його батьки. Коли позивач та відповідач припинили проживати разом сім`єю, то син залишився проживати з батьком, а її відповідач вигнав з його квартири в м. Миколаїв разом з малолітньою двомісячною дитиною. Донька проживає разом з матір`ю, відповідач матеріальної допомоги доньці не надає.
04 грудня 2018 року Корабельний районний суд м. Миколаєва прийняв рішення в справі № 488/354/18 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради, про визначення місця проживання дитини, яким визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .
04 грудня 2018 року Корабельний районний суд м. Миколаєва прийняв рішення в справі № 488/353/18 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 . Позивач сплачує аліменти за вказаним рішенням суду. В Центральному відділі ДВС у місті Черкаси ЦМУМЮ (м. Київ) перебуває виконавче провадження № 58701307 за даним рішенням суду про стягнення аліментів.
Зазначає, що відповідач відмовляється добровільно, в позасудовому порядку, подавати заяву про реєстрацію його як батька до органу державної реєстрації актів цивільного стану, через що позивач змушена звертатися до суду з позовом про визнання батьківства.
Просила суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка народилась у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
Внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: змінити прізвище дитини з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 »; змінити в графі «відомості про батька» запис ОСОБА_7 та в графі «батько» зазначити: « ОСОБА_2 , громадянин України».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 грудня 2025 року позов задоволено повністю.
Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , громадянина України, який зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , матір`ю якою є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянка України.
Вирішено при внесенні змін до актового запису про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за № 414, складеного Корабельним районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області змінити прізвище дитини з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 » та записати батьком дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , громадянина України, який зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 .
Рішення суду мотивоване тим, що перешкоджання відповідачем в реєстрації батьківства після періоду спільного виховання дітей в період існування між сторонами близьких стосунків порушує не лише права матері, а й права дитини знати свого батька, якими фактично батько розпоряджається на власний розсуд, ухилившись від проходження експертизи для підтвердження походження дитини від відповідача та не оспорюючи встановлення батьківства для захисту прав дитини знати свого батька.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі, представник ОСОБА_1 – адвокат Євтушенко М. П. просить скасувати заочне рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 грудня 2025 року в частині зміни прізвища дитини ОСОБА_4 , в іншій частині рішення залишити без змін.
Залишити прізвище дитини – ОСОБА_8 , що відповідає найкращим інтересам дитини.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржувана частина рішення не містить мотивів зміни прізвища дитини та не містить правової оцінки інтересів дитини.
Зміна прізвища дитини без встановлення її інтересів є незаконною. Верховний Суд послідовно наголошує, що зміна прізвища дитини не є автоматичним наслідком встановлення батьківства, а є самостійним предметом доказування, який вирішується виключно з урахуванням інтересів дитини, а не прав чи бажань батьків.
Вважає, що суд першої інстанції допустив формальний та автоматичний підхід, вийшов за межі заявлених вимог, фактично підмінивши інтереси дитини інтересами батька та ухвалив рішення в частині зміни прізвища без правових підстав. Це є самостійною та безумовною підставою для скасування рішення в цій частині.

Мотивувальна частина 
Позиція Черкаського апеляційного суду

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись в суд ОСОБА_1 , зокрема, просила внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: змінити прізвище дитини з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 ».
Суд першої інстанції задовольнив вказану вимогу у повному обсязі.
Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 – адвокат Євтушенко М. П. просить скасувати заочне рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 грудня 2025 року лише в частині зміни прізвища дитини ОСОБА_4 , а в іншій частині рішення просив залишити без змін.
Отже, рішення суду першої інстанції переглядається лише в оскаржуваній частині.
У ч. 1, ч. 2 та ч. 5 ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення в оскаржуваній частині зазначеним вимогам закону відповідає.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
У ст. 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках – на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом ч. 1 та ч. 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Діяльність суду при здійсненні судочинства в цивільних справах відбувається у чіткій послідовності, визначеній нормами ЦПК України. 
Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18).
У постанові від 11.09.2024 у справі № 554/154/22 (провадження № 14-24цс24) Велика Палата Верховного Суду вказала, що у процесуальному законодавстві принцип диспозитивності реалізується через засадниче правило «ne eat judex ultra petita partium» - немає суду за межами вимог сторін. Тобто у судовому процесі потрібно виходити з того, що саме стороні належить право обрати та визначити цілі свого звернення до суду. Суд не вправі змінювати обране особою спрямування, а помилка у праві має наслідком відмову у задоволенні вимог процесуального звернення або інші несприятливі правові наслідки. Вихід суду за межі заявлених доводів та вимог процесуального звернення конкурує з принципом змагальності, оскільки жодна сторона судового процесу не повинна спростовувати те, на що інша сторона не посилалася. Межі позовних вимог називають матеріальними межами судового процесу, й це стосується як розміру позовних вимог, так і способу захисту, про застосування якого просить позивач. Матеріальні межі, за загальним правилом, є нездоланними для суду, тобто суд за власною ініціативою не вправі вийти за такі межі, за винятком випадків, прямо передбачених законом.
З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що вимога позивача ОСОБА_1 про зміну прізвища дитини з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 » є належним способом захисту.
Доводи апеляційної скарги зводяться лише до того, що зміна прізвища дитини не відповідатиме найкращим інтересам дитини.
Разом з тим, суд першої інстанції, дійшовши висновку про визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , матір`ю якою є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимоги, заявленої у позовній заяві ОСОБА_1 , про зміну прізвища дитини.
На ряду з цим, вирішення судом першої інстанції позовної вимоги про залишення дитині прізвища « ОСОБА_4 , без заявлення такої вимоги позивачем, яка заявляла вимогу про внесення змін до актового запису про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме – змінити прізвище дитини з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 », порушує принцип диспозитивності цивільного процесу та буде свідчити про вихід суду за межі позовних вимог, що суперечить ч. 1 ст. 13 ЦПК України.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо оскаржуваної частини рішення суду.
Судове рішення в оскаржуваній частині відповідає вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки судові процедури повинні бути справедливими і розумними як до відповідача, так і до позивача.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, то підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення в оскаржуваній частині з ухваленням нового рішення немає.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Євтушенка Миколи Павловича – залишити без задоволення.
Заочне рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 грудня 2025 року, в оскаржуваній частині, – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.
Повний текст постанови складено 09 квітня 2026 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. В. Карпенко

О. М. Новіков