ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 317/5475/23
провадження № 51-3955км25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисників ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023082230000349, за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки смт Малокатеринівка Запорізького району Запорізької області, проживаючої там само за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК), 
за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_8 на вирок Запорізького апеляційного суду від 02 вересня 2025 року.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 07 квітня 2025 року ОСОБА_8 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_8 від відбування основного покарання з іспитовим строком 3 роки та покладено на неї обов`язки відповідно до ст. 76 цього Кодексу.
Цивільний позов ОСОБА_9 задоволено частково. Ухвалено стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 у якості відшкодування заподіяної моральної шкоди 150 000 грн, а також у якості відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу - 11 500 грн. 
Суд також вирішив питання щодо процесуальних витрат у кримінальному провадженні та долю речових доказів.
ОСОБА_8 визнано винуватою у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого за обставин, детально наведених в оскарженому судовому рішенні. 
За встановлених судом обставин ОСОБА_8 27 травня 2023 року приблизно о 07:45, керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ-21104», реєстраційний номер НОМЕР_1 , діючи із злочинною недбалістю, здійснювала рух по проїзній частині вул. Зарічної на території смт Кушугум Запорізького району Запорізької області зі сторони смт Малокатеринівка у напрямку м. Запоріжжя зі швидкістю не менше 71,9 км/год, що перевищує максимально дозволену швидкість руху у населених пунктах.
У цей же час, в районі зупинки громадського транспорту «Кінцева», поблизу садового товариства «Дозор», на проїзну частину вул. Зарічної вийшла пішохід ОСОБА_10 , яка в недозволеному для цього місці почала перетинати проїзну частину справа наліво відносно напрямку руху автомобіля «ВАЗ-21104», реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_8 . Виявивши вказаного пішохода, водій ОСОБА_8 застосувала екстрене гальмування, проте, все ж допустила наїзд передньою правою частиною кузова керованого нею автомобіля на пішохода.
Своїми діями ОСОБА_8 порушила вимоги п.п.12.3, 12.4, 12.9 б) Правил дорожнього руху. Порушення водієм ОСОБА_8 вимог п.п.12.4, 12.9 б) Правил дорожнього руху з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою.
В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження, з якими була госпіталізована та в цей же день від отриманих травм померла в лікарні. Смерть ОСОБА_10 настала від поєднаної тупої травми голови, тулуба та кінцівок з переломами кісток скелету та ушкодженням внутрішніх органів, що призвело до розвитку шоку. Всі ушкодження, які виявлені при експертизі трупа ОСОБА_10 , у сукупності мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, які призвели до загрозливого для життя стану (шоку), полягають в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.
Вироком Запорізького апеляційного суду від 02 вересня 2025 року скасовано вирок місцевого суду в частині призначеного покарання та ухвалено в цій частині новий вирок, відповідно до якого ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК призначено покарання із застосуванням положень ст. 69 цього Кодексу у виді обмеження волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. Початок строку відбування покарання ухвалено відраховувати з дня прибуття ОСОБА_8 і постановки її на облік у виправному центрі. В решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
Засуджена у касаційній скарзі просить вирок Запорізького апеляційного суду від 02 вересня 2025 року скасувати на підставі пунктів 2, 3 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Вважає, що оскаржене судове рішення є незаконним, необґрунтованим та не відповідає вимогам статей 50, 65, 75 КК, а призначене апеляційним судом покарання без звільнення від його відбування з випробуванням є явно несправедливим та надмірно суворим. 
Стверджує, що суд першої інстанції обґрунтовано врахував всі обставини кримінального правопорушення, особу обвинуваченої, її посткримінальну поведінку, наявність обставин, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що його обтяжують, в результаті чого дійшов переконливого висновку про можливість звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням. 
Натомість, скасовуючи вирок місцевого суду в частині застосування до ОСОБА_8 положень статей 75, 76 КК на підставі апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого, суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином доводів сторони захисту, викладених у запереченнях на ці апеляційні скарги, не врахував поведінки обвинуваченої після вчинення кримінального правопорушення, щирого каяття та добровільного відшкодування шкоди, активної волонтерської діяльності, обставин самої дорожньо-транспортної пригоди, під час якої мали місце також порушення Правил дорожнього руху й потерпілою, наявність на утриманні матері похилого віку та сина з інвалідністю з дитинства, при цьому обмежився загальними твердженнями про тяжкість наслідків злочину, що призвело не невідповідності оскарженого судового рішення положенням ст. 370 КПК.
Від прокурора ОСОБА_11 , яка брала участь у провадженні в суді апеляційної інстанції, надійшли заперечення на касаційну скаргу засудженої ОСОБА_8 , де вона просить залишити касаційну скаргу без задоволення та наводить відповідні мотиви.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_6 підтримали вимоги касаційної скарги засудженої та просили їх задовольнити.
Прокурор ОСОБА_5 заперечила проти задоволення вимог касаційної скарги, просила оскаржене судове рішення залишити без зміни.
Від інших учасників кримінального провадження, які повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання не з`явилися, клопотань про відкладення судового розгляду, особисту участь чи забезпечення їх участі в режимі відеоконференції не надходило. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів виходить із такого. 
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.За приписами частини 2 цієї статті Верховний Суд переглядає судові рішення судів попередніх інстанцій у межах касаційної скарги.
У касаційній скарзі засуджена наводить доводи про суворість призначеного їй покарання та незгоду з рішенням апеляційного суду щодо відсутності підстави до застосування положень, визначених ст. 75 КК. 
Колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими. 
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є не тільки карою за вчинений злочин, а й заходом примусу, необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. 
При визначенні виду та розміру покарання ОСОБА_8 , відповідно до вимог статей 50, 65 КК, місцевий суд врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, а також відомості, що характеризують особу обвинуваченої, яка раніше не судима, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, є особою з інвалідністю 3 групи. Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнав те, що ОСОБА_8 щиро розкаялася у вчиненому та активно сприяла розкриттю злочину, попросила у суді вибачення у потерпілого, частково відшкодувала заподіяну злочином шкоду, сплативши потерпілому 50000 грн, та має намір в подальшому відшкодовувати шкоду. Обставин, які обтяжують покарання, суд не встановив.
Окрім наведеного вище, суд врахував також ступінь вини обвинуваченої, адже згідно висунутого їй обвинувачення потерпіла ОСОБА_10 в недозволеному для цього місці перетинала проїзну частину при русі автомобіля під керуванням ОСОБА_8 , взяв до уваги те, що кримінальне правопорушення вчинено з необережності, що обвинувачена раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, в результаті чого дійшов висновку про можливість звільнення її від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на підставі статей 75, 76 КК. 
Не погодившись із рішенням місцевого суду, прокурор та представник потерпілого подали апеляційні скарги, де, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченої, просили скасувати вирок місцевого суду та постановити новий, за яким призначити ОСОБА_8 покарання без застосування положень ст. 75 КК, при цьому, прокурор просив призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на такий же термін.
Виходячи із завдань і загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.
Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення має бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За приписами ч. 2 ст. 420 КПК вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам до вироків. Крім того, у вироку суду апеляційної інстанції зазначаються зміст вироку суду першої інстанції, короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення, рішення по суті вимог апеляційної скарги.
За результатами перегляду кримінального провадження і обґрунтованості висновків місцевого суду, апеляційний суд дотримався вказаних вище приписів кримінального процесуального закону. 
Скасовуючи вирок місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_8 покарання, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що рішення про звільнення обвинуваченої від відбування покарання на підставі ст. 75 КК суд першої інстанції належним чином не мотивував, не навів належних підстав до висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. 
Суд апеляційної інстанції дійшов вмотивованого переконання, що місцевий суд достатньою мірою не зважив на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який віднесено до тяжких злочинів, конкретні обставини його вчинення та суспільну небезпечність, характер допущених обвинуваченою порушень Правил дорожнього руху, яка у світлий час доби, керуючи технічно справним транспортним засобом, рухаючись по проїжджій частині населеного пункту, істотно перевищила максимально дозволену швидкість руху у населених пунктах та допустила наїзд на пішохода, не врахував у достатній мірі також і невідворотність наслідків вчиненого злочину - смерть потерпілої. 
На підставі вказаного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що суд першої інстанції застосував закон України про кримінальну відповідальність, який не підлягає застосуванню, а саме ст. 75 КК, і це не сприяє досягненню цілей покарання - виправленню засудженої і попередженню вчинення нових кримінальних правопорушень такого виду.
Разом із тим, апеляційний суд встановив наявність підстав, передбачених ст. 69 КК, щодо призначення ОСОБА_8 більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.
До таких підстав він відніс те, що обвинувачена раніше до кримінальної відповідальності не притягалась, заміжня, працевлаштована, має постійне місце проживання, позитивно характеризується, є особою з інвалідністю 3 групи, повністю визнала свою винуватість, активно сприяла розкриттю злочину, щиро розкаялась, вжила заходів до часткового відшкодування завданої нею шкоди.
Врахував суд й додатково надані під час апеляційного розгляду стороною захисту дані, зокрема, перебування на утриманні сина, який є особою з інвалідністю 2 групи, та матері похилого віку, яка страждає на ряд тяжких хронічних захворювань та потребує постійного стороннього догляду, здійснення обвинуваченою суспільно корисної діяльності, що підтверджується рядом подяк, в тому числі і від Товариства Червоного Хреста України за самовіддану волонтерську діяльність та активну участь у наданні допомоги постраждалим в умовах воєнного стану. Взяв до уваги обставини, за яких було вчинено кримінальне правопорушення, та поведінку самої потерпілої, яка перетинала проїзну частину не у встановленому місці не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху, що, за висновками суду, безумовно впливає на призначення покарання.
Указані обставини стали підґрунтям для апеляційного суду перейти до більш м`якого виду покарання - обмеження волі, аніж призначене судом першої інстанції.
У підсумку апеляційний суд дійшов переконання, що покарання обвинуваченій у виді обмеження волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення останньої, попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як засудженою, так і іншими особами, та домірним вчиненому. 
У касаційній скарзі засуджена посилається на сукупність обставин, які, на її переконання, апеляційний суд належним чином не перевірив та не врахував заперечення сторони захисту, подані на апеляційні скарги прокурора та представника потерпілого.
До таких обставин вона відносить свою поведінку після вчинення кримінального правопорушення, щире каяття та добровільне відшкодування шкоди, активну волонтерську діяльність, обставини дорожньо-транспортної пригоди, під час якої мали місце також порушення Правил дорожнього руху й потерпілою, наявність на утриманні матері похилого віку та сина з інвалідністю з дитинства.
Вважає, що неналежна оцінка апеляційним судом зазначених обставин, в контексті реалізації положень 50, 65, 75 КК призвела до безпідставного призначення покарання без застосування норм ст. 75 цього Кодексу, а отже до оскарженого судового рішення підлягають застосуванню наслідки, визначені в пунктах 2, 3 ч. 1 ст. 438 КПК. 
Указані доводи колегія суддів відхиляє як безпідставні, з огляду на таке. 
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. За ч. 3 ст. 438 КПК при вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.
Відповідно до положень ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість, що означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру, вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
В контексті приписів ст. 414 КПК явної несправедливості призначеного ОСОБА_8 покарання через суворість касаційним судом не встановлено. Апеляційний суд пом`якшив обвинуваченій покарання, дійшовши висновку про необхідність призначення їй більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, й наведені засудженою в касаційній скарзі обставини, зокрема й ті, про які йдеться в запереченнях захисту на апеляційні скарги прокурора та представника потерпілого, були покладені в основу такого висновку апеляційного суду.
Переконливих доводів, які би спростовували висновки суду апеляційної інстанції щодо виду та розміру призначеного покарання, у касаційній скарзі не зазначено, і таких даних у матеріалах кримінального провадження за наслідками касаційного розгляду колегією суддів не встановлено. Суд враховує, що нових обставин, які би не були взяті до уваги судом при призначенні засудженій покарання та могли би свідчити про явну суворість призначеного за ч. 2 ст. 286 КК покарання, засудженою не наведено.
Разом із тим, колегія суддів звертає увагу, що звільнення від відбування покарання передбачене приписами норм розділу XII Загальної частини КК, де визначені підстави й умови застосування іншого, відмінного від визначеного розділом XI цього Кодексу, інституту кримінального права - призначення покарання. Суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується в тому разі, коли є умови і підстави, визначені ст. 75 КК, у їх взаємозв`язку із положеннями статей 50, 65 цього Кодексу, тобто за умови обґрунтованого переконання суду про можливість досягнення цілей покарання внаслідок звільнення від його відбування, враховуючи при цьому тяжкість кримінального правопорушення.
Таким чином, доводи про наявність підстав до звільнення засудженої від відбування призначеного покарання відповідно до ст. 75 КК Суд розглядає в контексті того, що положення вказаної норми підлягають застосовуванню у взаємозв`язку із приписами статей 50, 65 КК, що вимагає переконливо вмотивувати наявність підстав до висновку про можливість досягнення цілей покарання в конкретному кримінальному провадженні, серед яких і мета загальної превенції кримінальних правопорушень в сфері забезпечення безпеки руху та експлуатації транспорту. Натомість в касаційній скарзі не наведено переконливого обґрунтування щодо спростування висновку апеляційного суду про неправильне застосування положень ст. 75 КК.
Апеляційний суд дійшов вмотивованого висновку про відсутність підстав до звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням з огляду на ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, конкретні обставини його вчинення, його суспільну небезпечність, характер допущених обвинуваченою порушень ПДР, яка у світлий час доби, керуючи технічно справним транспортним засобом, рухаючись по проїжджій частині населеного пункту, істотно перевищила максимально дозволену швидкість руху у населених пунктах, в результаті чого допустила наїзд на пішохода, спричинивши невідворотні наслідки - смерть потерпілої.
Колегія суддів касаційного суду погоджується із такими висновками суду апеляційної інстанції, вважає, що за встановлених цим судом обставин звільнення засудженої від відбування покарання з випробуванням не забезпечить досягнення цілей, визначених у статтях 50, 65 КК, зокрема загальної превенції вчинення злочинів, при тому, що положення ст. 75 цього кодексу застосовуються із урахуванням їх приписів.
Зважаючи на викладене, за оцінкою доводів касаційної скарги Верховний Суд не вбачає таких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність чи невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої, які були би безумовними підставами для скасування чи зміни оскарженого рішення.
Вирок апеляційного суду є належно обґрунтованим та вмотивованим, відповідає вимогами статей 370, 374 та 420 КПК, у ньому зазначено належні мотиви та положення закону, якими керувався суд. Переконливих аргументів, які би спростовували правильність висновків апеляційного суду та ставили під сумнів законність оскарженого вироку, в касаційній скарзі не наведено, і таких обставин за перевіркою доводів касаційної скарги не встановлено. 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженої ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Запорізького апеляційного суду від 02 вересня 2025 року - без зміни. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3