г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області	

Справа № 213/281/26
Номер провадження 2/213/706/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2026 року м. Кривий Ріг

Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого - судді Алексєєва О.В., за участі секретаря судового засідання - Шульги В.С., розглянув заочно в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу № 213/281/26 за позовною заявою ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» про стягнення суми страхового відшкодування, 

У С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.
Представник позивачки ОСОБА_1 – ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеною позовною заявою, в обгрунтування якої зазначає, що 30 серпня 2024 року приблизно о 21 год. 05 хв. за адресою: м. Київ, регульоване перехрестя вул. Набережно-Рибальської та вул. Гаванської, сталась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля «MAZDA CX-7», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 та велосипеда під керуванням сина позивачки – ОСОБА_4 . Внаслідок даної ДТП велосипедист ОСОБА_4 від отриманих травм помер. За вказаним фактом було відкрито кримінальне провадження, відомості про яке внесені до ЄРДР за №12024100010001967. Внаслідок смерті сина позивачці завдано тяжких глибоких душевних страждань. Оскільки відповідальність водія була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «Євроінс Україна», позивачка звернулася до відповідача з заявою про виплату страхового відшкодування моральної шкоди у розмірі 96 000,00 грн, а також про сплату понесених нею витрат на поховання в розмірі 70 700,00 грн. 10 липня 2025 року ПрАТ «Страхова компанія «Євроінс Україна» перерахувало на рахунок позивача страхове відшкодування в розмірі 83 350,00 грн. Такий розмір відшкодування відповідач обгрунтував тим, що розрахунок страхового відшкодування становить 50% відповідальності водія транспортного засобу. Позивачка не погоджується з вказаним розміром відшкодування, що стало підставою для звернення до суду. Просить стягнути з відповідача 50% невідшкодованої частки страхового відшкодування, що становить 83 350,00 грн, а також стягнути інфляційні втрати у розмірі 1 170,14 грн, 3% річних у розмірі 1 349,58 грн, неустойку у розмірі 13 945,71 грн та судові витрати.

Процесуальні дії у справі.
22 січня 2026 року позовна заява надійшла до суду.
26 січня 2026 року позовна заява прийнята до розгляду, провадження у справі відкрито. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 
Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались.
Заяви, клопотання.
В судове засідання сторони не викликались. Представник позивачки проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач відзив не направив.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України, в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Згідно з ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Клопотання учасників провадження до суду про розгляд справи з викликом сторін до судового засідання не надходило.
У відповідності до вимог ст. ст. 280 - 281 ЦПК України, з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідач повідомлявся про перебування в провадженні суду даної справи, однак у встановлений судом термін відзив на позовну заяву та/або клопотання про розгляд справи з викликом сторін - не подав, крім того, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи.

Фактичні обставини, встановлені судом.
Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 03 грудня 2008 року ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до копії довідки про причину смерті №010-3423 від 02 вересня 2024 року та копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 02 вересня 2024 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Причиною його смерті є травма велосипедиста в результаті зіткнення з автомобілем.
Відповідно до копії постанови слідчого Слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого управління Головного управління Національної поліції у місті Києві Луцюк Д.П. про закриття кримінального провадження від 31 березня 2025 року, кримінальне провадження №12024100010001967 від 31 серпня 2024 року за фактом порушення правил безпеки дорожнього руху, що заподіяла смерть ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , закрито, у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Під час досудового розслідування встановлено наступне:
30 серпня 2024 року приблизно 21 год. 05 хв., за адресою: м. Київ, регульоване перехрестя вул. Набережно-Рибальської та вул. Гаванської, відбулось зіткнення автомобіля «Mazda CX-7», номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та велосипеда під керуванням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій велосипеда ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримав тілесні ушкодження та був госпіталізований до КНП «КМКЛ №17». В подальшому, 01 вересня 2024 року, перебуваючи в КНП «КМКЛ №17» від отриманих тілесних ушкоджень помер.
Відомості про кримінальне правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України відповідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 214 КПК України 31 серпня 2024 року начальником відділення розслідування злочинів у сфері транспорту СВ Подільського УП у м. Києві Патланем Станіславом Сергійовичем внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024100010001967 та розпочато досудове розслідування.
«…»
Досудовим розслідуванням було встановлено, що в діях велосипедиста ОСОБА_4 встановлення порушення вимог пунктів 11.14, 6.6 (д) та 6.6.(а) Правил дорожнього руху України.
Таким чином, у зв`язку з тим, що в діях водія ОСОБА_3 не вбачається порушень Правил дорожнього руху України, які б знаходились в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і її наслідків, отже в діянні ОСОБА_3 не вбачається ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Внаслідок вищевказаної ДТП, було завдано матеріальну та моральну шкоду ОСОБА_1 , як матері загиблого, у зв`язку з чим у неї виникло право на її відшкодування за рахунок відповідача.
Як видно із копій товарних чеків від 31 серпня 2024 року витрати ОСОБА_1 на поховання сина ОСОБА_4 склали 70 700,00 грн.
18 квітня 2025 року позивачка повідомила відповідача про настання страхового випадку та звернулася із заявою на виплату страхового відшкодування, що підтверджується повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду від 18 квітня 2025 року, заявою на виплату страхового відшкодування від 18 квітня 2025 року.
Листом про прийняте рішення вих.№3608-2.13.1-2025 від 05 червня 2025 року ПрАТ «Страхова компанія «Євроінс Україна» повідомило позивачці про прийняте рішення про виплату їй страхового відшкодування у розмірі 83 350,00 грн. 
При цьому відповідач керувався положеннями п. 36.3 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яка передбачає, що у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

Зміст спірних правовідносин.
Встановленим обставинам відповідають правовідносини, які регулюються ЦК України та ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.
Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Положеннями частини 1 статі 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною 1 ст.22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Частинами 1, 2 статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, що її заподіяла. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 ч.2 ст. 1167 ЦК України).
Відповідно до ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Частиною 1 ст. 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст.1187 ЦК України).
Згідно із частиною третьою статті 1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.
Як зазначено в п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», шкода, завдана внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується незалежно від наявності вини завдавача шкоди.
Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цьогоКодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно із спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) (який був чинний станом на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно зі статтею 3 Закону №1961-IV метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону №1961-IV).
Відповідно до ст. 6 зазначеного Закону, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Зі ст.22 Закону №1961-IV вбачається, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до ст. 23 Закону №1961-IV шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є шкода, пов`язана із смертю потерпілого.
Страхове відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди (пункт 27.1 Закону № 1961-IV).
За пунктом 27.3 статті 27 Закону №1961-IV страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.
Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (п. 27.4 ст. 27 Закону №1961-IV).
Відповідно до пункту 27.5 статті 27 Закону України №1961-IV загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.
Згідно пп. 9.1 та 9.4 ст. 9 Закону України №1961-IV страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування.
У разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб (абзац 1 пункту 36.3. статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» на день настання страхового випадку розмір мінімальної заробітної плати становив 8 000,00 грн.
Частиною 1 статті 1201 ЦК України встановлено, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.
В пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», визначено, що витрати на поховання (у тому числі на ритуальні послуги і обряди) відшкодовуються тій особі, яка понесла ці витрати.
Згідно зі ст.2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Ритуальні послуги - послуги, пов`язані з організацією поховання та облаштуванням місця поховання.
Відповідно до ст.12 Закону України «Про поховання та похоронну справу» вартість послуг та предметів ритуальної належності визначається на принципах оплати тільки тих послуг, що відповідають державним стандартам та нормативним документам.
Згідно листа Державного комітету України з питань житлово - комунального господарства, затвердженого Наказом Держжитлокомунгоспу України від 19 листопада 2003 року № 193 про «Необхідний мінімальний перелік окремих видів ритуальних послуг» до необхідних ритуальних послуг входять: оформлення договору-замовлення на організацію та проведення поховання; оформлення свідоцтва про поховання; копання могили (викопування могили ручним або механізованим способом, опускання труни з тілом померлого в могилу, закопування могили, формування намогильного насипу та одноразове прибирання території біля могили); монтаж та демонтаж намогильної споруди при організації підпоховання в існуючу могилу; кремація тіл померлих; поховання та підпоховання урни з прахом померлих у колумбарну нішу, в існуючу могилу, у землю; зберігання урн з прахом померлих у крематорії; організація відправлення труни з тілом чи урни з прахом померлого за межі України; запаювання оцинкованої труни; замощення урни з прахом померлого в колумбарну нішу.
Згідно із статтею 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.
Відповідно до пункту 36.5 статті 36 Закону №1961-IV за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.
За правилами частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються суду сторонами та іншими учасниками справи.
Стандарт доказування, тобто ступінь доведеності обставин справи сторонами є питанням досить складним для Суду, яке він вирішує у кожній справі окремо. Загальне правило, сформульоване у рішенні по справі Ireland v. the United Kingdom (5310/71, § 161, 18 January 1978) наступним чином: оцінюючи докази Суд застосовуватиме стандарт доказування «поза розумним сумнівом», але додає, що такий доказ може слідувати з співіснування достатньо сильних, чітких та узгоджених припущень або інших схожих неспростованих презумпцій факту. В цьому контексті поведінка Сторін при отриманні доказу також приймається до уваги.
Згідно із ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновок суду.
Судом встановлено, що потерпілий ОСОБА_4 загинув внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, отже, шкода була заподіяна джерелом підвищеної небезпеки. 
Аналіз положень ст. 1166, 1167, 1187 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб`єктами, у спеціальний спосіб тощо).
Стаття 1187 ЦК України відноситься до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.
Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки.
Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Таким чином, закон містить указівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Тобто відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.
Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.
Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.
Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18).
Відповідачем відзив на позов, а також доказів, які б свідчили про умисел потерпілого, тобто усвідомлене бажання заподіяти шкоду - спричинити ДТП, та про обставини непереборної сили, суду не надано.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» на день настання страхового випадку розмір мінімальної заробітної плати становив 8 000,00 грн.
Отже, гарантований загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди у даному випадку становить 96 000,00 грн., який розподіляється рівними частинами між особами, які мають право на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю потерпілого внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Особами, які мають право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди у зв`язку із смертю ОСОБА_4 є матір ОСОБА_1 . Інших осіб які б мали право на відшкодування моральної шкоди не має.
Позивачка також понесла витрати на поховання потерпілого у розмірі 70 700,00 грн, що підтверджується матеріалами справи, зокрема наданими позивачкою копіями товарних чеків. Розмір таких витрат не перевищує граничний розмір встановлений законом для страхового відшкодування витрат на поховання. (8 000 грн * 12 = 96 000,00 грн).
Доказів, які б спростували заявлений позивачкою розмір витрат, відповідачем не надано.
Отже, загальна сума страхового відшкодування становить 166 700,00 грн.
Однак, ПрАТ «Страхова компанія «Євроінс Україна» було прийнято рішення про виплату страхового відшкодування лише в розмірі 83 350,00 грн. (166 700,00 грн (страхове відшкодування) х 0,5 (50% відповідно до Закону) = 83 350,00 грн.), посилаючись на п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яким передбачено, що у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21) зазначено, що: «42. Припис пункту 36.3 статті 36 Закону № 1961-IV розрахований на випадки, якщо: 1) шкода завдана взаємопов`язаними, сукупними діяннями декількох осіб, які за це відповідальні, тобто поведінка яких обов`язково є неправомірною, внаслідок чого вони разом спричинили завдання шкоди; 2) остання є неподільною (як-от у випадках із завданням шкоди здоров`ю чи моральної шкоди). Тільки за таких умов розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну особу з тих, які завдали шкоди, треба визначати шляхом поділу її розміру на кількість осіб, які цю шкоду завдали. 47. Отже, у разі, якщо потерпілий від взаємодії джерел підвищеної небезпеки, що стала наслідком неправомірних дій або бездіяльності власників (володільців), наприклад, транспортних засобів, заявить вимогу про відшкодування неподільної шкоди (як-от шкоди, завданої здоров`ю, моральної шкоди) одним із таких власників (володільців), і той відшкодує цю шкоду у повному обсязі, він отримає право зворотної вимоги до інших власників (володільців) у відповідній частці. За змістом припису пункту 36.3 статті 36 Закону № 1961-IV частки відповідальних за завдання неподільної шкоди страхувальників (їхніх страховиків або Моторного (транспортного) страхового бюро України) є рівними».
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у справі № 191/1119/22 від 22 лютого 2023 року.
У даній справі судом встановлено, що володільцем джерела підвищеної небезпеки є лише водій ОСОБА_3 , яка керувала автомобілем марки «Mazda CX-7», номерний знак НОМЕР_1 , та здійснила зіткнення з велосипедом під керуванням ОСОБА_4 , цивільно-правова відповідальність якого не була і не може бути застрахована відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Відтак, положення пункту 36.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» застосуванню не підлягають, оскільки у ній йдеться про поділ розміру заподіяної шкоди між особами, цивільно-правова відповідальність яких застрахована.
Враховуючи викладене з ПрАТ «Страхова компанія «Євроінс Україна» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню страхове відшкодування пов`язане із моральної шкодою в розмірі недоплаченої відповідачем суми 40 200,00 грн. та витрати на поховання в розмірі недоплаченої відповідачем суми 35 350,00 грн.
Разом з тим, вирішуючи питання про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає про передчасне звернення позивача із зазначеними вимогами до відповідача, оскільки у діях страховика відсутня вина у простроченні виплати страхового відшкодування, з огляду на те, що відповідне рішення про виплату 50% страхового відшкодування позивачу було прийнято страховиком у строки передбачені законом. Даний спір між сторонами виник лише щодо розміру такого відшкодування, а тому підстав для стягнення пені та витрат, передбачених ст. 625 ЦК України немає.
За таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення з ПрАТ «Страхова компанія «Євроінс Україна» на користь ОСОБА_1 пені, 3% річних та інфляційних втрат задоволенню не підлягають.
З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат.
Виходячи з того, що позивача за законом звільнено від сплати судового збору при подачі позову, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави у розмірі 1064,96 грн.
Окрім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Велика Палата Верховного Суду, у справі № 910/12876/19, звернула увагу на те, що при зверненні з клопотанням про стягнення витрат на правничу допомогу, адвокатом повинно бути надано детальний опис витраченого часу на певний вид робіт (підготовка додаткових пояснень, підготовка до судових засідань, аналіз матеріалів судової справи, тощо).
Подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.
Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.
Також, відповідно до позиції Верховного Суду у справі № 922/2604/20, відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.
Отже, стороною, яка просить стягнути на її користь витрати на професійну правничу допомогу, має бути надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та докази здійснення стороною таких витрат.
Проте, всупереч вищезазначеному, представником позивачки не було надано суду достатніх доказів понесених витрат, а саме: доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, не надано ні квитанції до прибуткового касового ордера, а ні платіжного доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, що підтвердять вказану оплату.
За таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу, у зв`язку з їх недоведеністю належними та допустимими доказами, отже в її задоволенні необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 4, 19, 141, 263-265, 274, 274, 352-354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В: 

Позов ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» про стягнення суми страхового відшкодування - задовольнити частково.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування в загальному розмірі 83 350 (вісімдесят три тисячі триста п`ятдесят) грн 00 коп., з яких: страхове відшкодування пов`язане із моральної шкодою в розмірі недоплаченої відповідачем суми 48 000,00 грн. та витрати на поховання в розмірі недоплаченої відповідачем суми 35 350,00 грн.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» на користь держави судовий збір у розмірі 1 064 (одна тисяча шістдесят чотири) грн 96 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення судового рішення. 
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивачка – ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .
Представник позивачки – ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 .
Відповідач – Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Євроінс Україна», ЄДРПОУ 22868348, юридична адресою: вул. В. Васильківська, буд.102, м. Київ.

Дата складення повного тексту судового рішення – 13 березня 2026 року.

Суддя О.В. Алексєєв