ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 607/2285/25
провадження № 51-4647км25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
представника потерпілої ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника  ОСОБА_6 , представника потерпілої ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 та прокурора ОСОБА_9 на вирок Тернопільського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42019210000000135 від 26 липня 2019 року, за обвинуваченням
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Гиновичі Бережанського району Тернопільської області, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 149 Кримінального кодексу України (далі - КК України).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 серпня 2025 року ОСОБА_10 визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 149 КК України та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 75 КК України останню звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік 6 місяців з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Відповідно до встановлених судом фактичних обставин, які детально викладено у вироку,24 липня 2019 року в післяобідній період (точного часу не встановлено), ОСОБА_10 , діючи умисно, з корисливих мотивів, у ході спілкування із ОСОБА_11 , використовуючи її уразливий стан, внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних та інших обставин, переконала останню у вигідності та безпечності роботи, яка полягала у наданні послуг сексуального характеру, домоглася її згоди та схилила останню до виїзду за межі України в Португальську Республіку, чим здійснила вербування ОСОБА_11 з метою її сексуальної експлуатації.
Крім цього 25 липня 2019 року (точного часу досудовим розслідуванням не встановлено), ОСОБА_10 під час спілкування з ОСОБА_12 та ОСОБА_8 , використовуючи їхній уразливий стан, внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних та інших обставин, повідомила їм про можливість працевлаштування за межами України із забезпеченням роботою по «консумації», що полягала у заманюванні клієнтів до розважальних закладів в Португальській Республіці, водночас, приховуючи від них дійсні відомості про вид, характер та умови майбутньої діяльності, пов`язаної із наданням послуг сексуального характеру, переконала ОСОБА_12 та ОСОБА_8 у вигідності такої роботи, домоглася їхньої згоди та схилила до виїзду за межі України в Португальську Республіку, чим здійснила вербування з використанням обману з метою їхньої сексуальної експлуатації.
Надалі ОСОБА_10 , схиливши ОСОБА_8 до поїздки в Португальську Республіку, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою сексуальної експлуатації особи, з використанням обману та уразливого стану, зранку (точного часу не встановлено) 26 липня 2019 року здійснила дії з переміщення ОСОБА_8 до м. Івано-Франківськ, а саме забронювала місце у автобусі та оплатила вказану поїздку та вже 27 липня 2019 року о 04:03 ОСОБА_8 перетнула державний кордон України та направилися до м. Пеніше Португальської Республіки.
Пізніше у вказаному місті ОСОБА_8 була повідомлена про дійсні обставини щодо виду та характеру пропонованої діяльності, пов`язаної із наданням послуг сексуального характеру, проживання, побутових умов та умов праці, на яку остання не погодилася та відмовилася надавати інтимні послуги клієнтам, після чого 05 жовтня 2019 року повернулася на територію України.
Крім того, у липні 2019 року (точного часу досудовим розслідуванням не встановлено) в ході спілкування із ОСОБА_13 , не повідомляючи про намір використовувати її в сексуальній експлуатації, створюючи хибне уявлення про вид, характер майбутньої діяльності та умови праці, використовуючи її уразливий стан, ОСОБА_10 домоглася згоди останньої на роботу та схилила до виїзду за межі України в Португальську Республіку, чим здійснила вербування ОСОБА_13 з використанням обману з метою її сексуальної експлуатації.
Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, ОСОБА_10 , схиливши ОСОБА_13 до поїздки в Португальську Республіку, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою сексуальної експлуатації особи, з використанням обману та уразливого стану, ввечері (точного часу досудовим розслідуванням не встановлено) 11 серпня 2019 року спільно з потерпілою ОСОБА_13 за допомогою невстановленого досудовим розслідуванням автомобіля приїхали в м. Чернівці та вже 12 серпня 2019 року о 06:35 разом перетнула державний кордон України і направилася до м. Пеніше Португальської Республіки.
Надалі, перебуваючи в зазначеному місті, ОСОБА_10 повідомила ОСОБА_13 дійсні відомості про вид та характер запропонованої діяльності, пов`язаної із наданням послуг сексуального характеру, проживання, побутових умов та умов праці, на яку ОСОБА_13 не погодилася та відмовилася надавати інтимні послуги клієнтам, після чого 22 жовтня 2019 року повернулася на територію України.
Тернопільський апеляційний суд вироком від 12 листопада 2025 року апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_11 задовольнив частково, вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 серпня 2025 року в частині призначеного покарання скасував, ухвалив новий вирок, яким вирішив ОСОБА_10 уважати засудженою за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 149 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги
У касаційній скарзі захисник  ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженої, просить скасувати вирок апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що апеляційний суд навів взаємовиключні мотиви для зміни призначеного місцевим судом покарання ОСОБА_10 . Стверджує, що цей суд застосував до засудженої приписи ст. 69 КК України, водночас прийняв рішення про неможливість застосування до неї ст. 75 КК України, обґрунтувавши це підвищеною суспільною небезпечністю вчиненого діяння, чим допустив суперечності. Наголошує, що ОСОБА_10 раніше не судима, повною мірою визнала свою вину у вчиненні інкримінованого злочину, щиро розкаялася, має на утриманні батьків пенсійного віку, зокрема матір, що є особою з інвалідністю, яка потребує стороннього догляду, до того ж потерпілі ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та ОСОБА_8 не мають до ОСОБА_10 претензій не заперечували проти звільнення останньої від відбування покарання з випробуванням. Звертає увагу, що ОСОБА_10 пропонувала відшкодувати потерпілій ОСОБА_11 моральну шкоду, від чого остання відмовилася. Стверджує, що суспільно небезпечні наслідки від злочину відсутні, адже потерпілі мали можливість вільно відмовитися від запропонованої роботи, чим і скористалися. До того ж потерпіла ОСОБА_11 не виїжджала до Португальської Республіки, а тому реальні наслідки сексуальної експлуатації для неї теж не настали. Зауважує, що ОСОБА_10 активно сприяла розкриттю кримінального правопорушення, добровільно частково відшкодувала моральну шкоду, а потерпілі не мають до неї жодних претензій. Вказане, на переконання захисника, свідчить про можливість звільнення засудженої від покарання на підставі ст. 75 КК України. Зауважує, що надмірна тривалість кримінального провадження також є підставою для пом`якшення ОСОБА_10 покарання.
У той же час, посилаючись на практику Верховного Суду, зазначає, що апеляційним судом не було зараховано ОСОБА_10 у строк призначеного покарання термін попереднього ув`язнення у Республіці Німеччина в межах екстрадиційної процедури з 30 серпня по 31 жовтня 2024 року, чим порушено приписи ст. 577 КПК України. Цим судом не було також зараховано його підзахисній у строк покарання її перебування під цілодобовим домашнім арештом з 21 грудня 2024 року по 06 лютого 2025 року, що суперечить ч. 5 та 7 ст. 72 КК України.
Наголошує, що вирок апеляційного суду є невмотивованим та не відповідає статтям 370 та 420 КПК України.
У касаційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженої, просить вирок апеляційного суду змінити в частині призначеного покарання та застосувати до ОСОБА_10 приписи ст. 75 КК України.
На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що остання не приховувала від потерпілої ОСОБА_8 , що суть запропонованої їй роботи буде полягати, в тому числі, й у надані інтимних послуг, від чого потерпіла згодом вільно відмовилася і повернулася в Україну. Стверджує, що ОСОБА_10 не вчинила настільки суспільно небезпечне діяння, за яке її можна було б позбавити волі, оскільки фактично вона просто змарнувала час ОСОБА_8 , однак до надання інтимних послуг нікого не примушувала. Наголошує, що потерпіла жодних претензій до ОСОБА_10 не має. Звертає увагу Суду, що засуджена раніше не притягувалася до кримінальної відповідальності, має матір з інвалідністю, визнала свою вину та щиро розкаялася. Посилаючись на думку своєї довірительки, з урахуванням викладеного вважає за можливе звільнити ОСОБА_10 від призначеного їй покарання з випробуванням.
Крім того, у касаційній скарзі прокурор ОСОБА_9 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженої, просить скасувати вирок апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що апеляційним судом надано невірну оцінку особі засудженої ОСОБА_10 , яка раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася та має бажання стати на шлях виправлення, що підтверджує її посткримінальна поведінка. Приймаючи рішення в частині неможливості застосування до останньої приписів ст. 75 КК України, апеляційний суд послався на наявність підвищеної суспільної небезпечності її дій, що унеможливлює застосування ст. 69 КК України, а також врахував ті ж обставини, які місцевий суд поклав в основу своїх висновків про можливість звільнення ОСОБА_10 від призначеного їй покарання з випробуванням. Наголошує, що реальних наслідків від інкримінованих засудженій діянь не настало, а позиція потерпілої ОСОБА_11 не може бути вагомішою від позиції трьох інших потерпілих, які наполягали на застосуванні до ОСОБА_10 приписів ст. 75 КК України. Стверджує, що призначене апеляційним судом покарання з реальним його відбуванням є надто суворим, враховуючи особу винної, дії якої є менш суспільно небезпечними, ніж будь-якого іншого пересічного суб`єкта злочину, передбаченого ч. 2 ст. 149 КК України. Вказане, на думку прокурора свідчить, про можливість застосування до засудженої приписів ст. 75 КК України.
Також прокурор зауважує, що апеляційний суд безпідставно не зарахував ОСОБА_10 у строк відбування покарання час її тримання під вартою в Федеративній Республіці Німеччина та строк перебування останньої під цілодобовим домашнім арештом, чим порушив приписи ч. 7 ст. 72 КК України та ст. 577 КПК України.
Стверджує, що вирок апеляційного суду є невмотивованим, не відповідає приписам ст. 370 та 420 КПК України.
Письмові заперечення на касаційні скарги до Суду не надходили.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 касаційні скарги сторони обвинувачення та сторони захисту підтримала частково, просила зарахувати в строк призначеного ОСОБА_10 покарання термін перебування її під вартою та під цілодобовим домашнім арештом, щодо посилань представника потерпілої та інших учасників кримінального провадження на необхідність застосування до засудженої положень ст. 75 КК України заперечувала.
Представник потерпілої ОСОБА_8 - адвокат  ОСОБА_7 касаційні скарги підтримав та просив застосувати до засудженої приписи ст. 75 КК України. 
Захисник ОСОБА_6 касаційні скарги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити.
Інших учасників справи було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, однак в судове засідання вони не з`явилися, поважність причин неприбуття не повідомляли. Потерпіла ОСОБА_11  подала до Суду клопотання про здійснення касаційного розгляду за її відсутності.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційних скаргах, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Висновки суду про доведеність винуватості  ОСОБА_10  у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень та кваліфікація дій засудженої в касаційному порядку не оспорюються. Зі змісту поданих касаційних скарг убачається, що сторони кримінального провадження та представник потерпілої  ОСОБА_8 фактично порушують питання про недотримання апеляційним судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду в ході призначення покарання є: кримінально-правові відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, у яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, під час врахування пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначення «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.
Статтею 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
Згідно зі статтею 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Нормою ч. 3 ст. 65 КК України передбачено, що підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються ст. 69 КК України.
Відповідно до ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині КК України.
Водночас за змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
За правилами ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції визнав винуватою ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 149 КК України, та призначив їй покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, у той же час на підставі ст. 75 КК України звільнив останню від відбування покарання з випробуванням, поклавши на неї обов`язки, визначені ст. 76 КК України.
Натомість суд апеляційної інстанції не погодився з висновками місцевого суду про можливість звільнення ОСОБА_10 від призначеного покарання, оскільки дійшов переконання, що поза увагою цього суду залишилося те, що остання скоїла особливо тяжкий злочин, який посягає на основоположні права людини - свободу, гідність та статеву недоторканість, а вчинені нею чотири епізоди злочинних діянь свідчать про систематичність її протиправної діяльності. До того ж, цей суд слушно зауважив, що місцевий суд не врахував позицію потерпілої ОСОБА_11 , яка просила призначити винній покарання у виді позбавлення волі з реальним його відбуванням, що, всупереч доводам прокурора, викладеним у його касаційній скарзі, підтверджується і технічним записом судового засідання. Отже апеляційний суд у своєму рішенні вмотивовано зазначив, що вказане не дає обґрунтованих підстав вважати, що виправлення та перевиховання обвинуваченої можливе без ізоляції від суспільства.
Водночас апеляційний суд врахував низку обставин, що пом`якшують ОСОБА_10 покарання, зокрема, її щире каяття, визнання вини, відсутність претензій майнового та морального характеру до неї з боку потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_8 , які просили її суворо не карати, та дійшов висновку, що зазначене істотно знижує ступінь тяжкості скоєного ОСОБА_10 злочину і в сукупності з даними про її особу, які також знижують ступінь її суспільної небезпеки як суб`єкта кримінального правопорушення, дають підставу в силу ст. 69 КК України для призначення останній покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 2 ст. 149 КК України, у виді позбавлення волі на строк 3 роки без конфіскації майна.
Разом з тим суд апеляційної інстанції, призначаючи ОСОБА_10 покарання на вказаний термін, достатньою мірою не врахував дані про її особу, яка раніше не судима, має на утриманні батьків пенсійного віку, зокрема матір з інвалідністю, яка потребує стороннього догляду, позиції потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_8 про відсутність у них будь-яких претензій до засудженої, а також і те, що потерпіла ОСОБА_11 на запропоновану роботу в Португальську Республіку не поїхала.
Тож Верховний Суд, ураховуючи зазначені вище обставини, доходить висновку про необхідність пом`якшити ОСОБА_10 покарання до 1 року 6 місяців позбавлення волі, оскільки саме такий захід примусу буде відповідати принципам законності, індивідуалізації та справедливості, не становитиме особистий надмірний тягар для особи, а також повною мірою реалізує мету покарання, яка полягає не тільки в карі, а й у прагненні досягти виправлення засудженої, запобігти вчиненню нею та іншими особами нових кримінальних правопорушень.
У той же час колегія суддів уважає, що в касаційних скаргах відсутнє достатнє обґрунтування необхідності застосування до ОСОБА_10 ст. 75 КК України, яке могло б поставити під сумнів справедливість призначеного їй покарання.
Водночас доводи касаційних скарг захисника та прокурора про те, що апеляційний суд безпідставно не зарахував ОСОБА_10 у строк відбування покарання час її перебування під вартою на території Федеративної Республіки Німеччина в ході досудового розслідування в цьому кримінальному провадженні, є слушними.
Так, відповідно до ст. 577 КПК України час тримання виданої особи під вартою на території запитуваної держави у зв`язку з вирішенням питання про видачу в Україну, а також час її етапування зараховуються до загального строку відбування покарання, призначеного вироком суду України.
Як убачається з матеріалів справи постановою старшого слідчого СУ ГУНП в Тернопільській області від 29 липня 2022 року в рамках кримінального провадження № 42019210000000135 ОСОБА_10 було оголошено в міжнародний розшук.
Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 березня 2023 року останній обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
30 серпня 2024 року на виконання вказаної ухвали слідчого судді та у зв`язку з клопотанням українських правоохоронних органів про затримання ОСОБА_10 (червоне повідомлення Інтерполу № А-5893/6-2023), вона була затримана на території Федеративної Республіки Німеччина. Того ж дня ухвалою Окружного суду Тіргартена було вирішено продовжити строк тримання останньої під вартою в межах екстрадиційної процедури.
Надалі 31 жовтня 2024 року ухвалою Вищого Суду Берліна в справі про екстрадицію ОСОБА_10 її було звільнено від подальшого виконання арешту під заставу в розмірі 5000 євро та покладено на неї низку обов`язків. Вказаний розмір застави було внесено останньою в той же день.
Зі змісту наданих стороною захисту копій документів, а також із долучених прокурором під час касаційного розгляду відповідей уповноважених органів, убачається, що ОСОБА_10 утримувалася під вартою в період часу з 30 серпня по 31 жовтня 2024 року на території Федеративної Республіки Німеччина саме на виконання доручення України про її екстрадицію в рамках цього кримінального провадження, що в суді касаційної інстанції підтвердили як сторона обвинувачення, так і сторона захисту. Тож колегія суддів вважає за необхідне задовольнити вимоги касаційних скарг у цій частині та зарахувати ОСОБА_10 у строк покарання вказаний період.
Крім того, на підставі ч. 7 ст. 72 КК України в строк призначеного ОСОБА_10 покарання необхідно приєднати також і термін перебування її під цілодобовим домашнім арештом, застосованим ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, з 21 грудня 2024 року по 06 лютого 2025 року включно з розрахунку, що три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.
Отже касаційні скарги підлягають частковому задоволенню, а вирок суду апеляційної інстанції - зміні.

Керуючись статтями 376, 433, 434, 438, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційні скарги захисника ОСОБА_6 , представника потерпілої ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 та прокурора ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Тернопільського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року стосовно ОСОБА_10 змінити.
Пом`якшити ОСОБА_10 покарання за ч. 2 ст. 149 КК України з урахуванням приписів ч. 1 ст. 69 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі.
У порядку ст. 577 КПК України зарахувати ОСОБА_10 до загального строку відбування покарання час тримання її під вартою на території запитуваної держави Федеративної Республіки Німеччина у зв`язку з вирішенням питання про видачу в Україну з 30 серпня по 31 жовтня 2024 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
На підставі ч. 7 ст. 72 КК України зарахувати  ОСОБА_10 в строк покарання строк її перебування під цілодобовим домашнім арештом у період з 21 грудня 2024 року по 06 лютого 2025 року включно з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту за один день позбавлення волі.
У решті вирок апеляційного суду залишити без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3