ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року
м. Київ

справа № 367/2344/22
провадження № 61-2940св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Корсун Юрій Юрійович, на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області
від 10 липня 2024 року, рішення Ірпінського міського суду Київської області
від 10 липня 2024 року у складі судді Карабаза Н. Ф. та постанову Київського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Оніщука М. І., Кафідової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства
з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» (далі - «Аверс-Сіті») про визнання договорів удаваними, визнання майнових прав та права власності на квартиру.
Зазначав, що 20 березня 2008 року між ним та ТОВ «Регіональні будівні інвестиції» укладено договір бронювання об`єкта нерухомості № А8-Б2 щодо бронювання житлового приміщення проектною площею 87,23 кв. м в секції № 1 454-квартирного 21/22 поверхового будинку за адресою: 
АДРЕСА_1 . З одночасним укладанням договору бронювання об`єкта нерухомості № А8-Б2 від 20 березня 2008 року ним укладено договір купівлі-продажу цінних паперів № А8-К2; 34-Б/25 від 20 березня 2008 року із ЗАТ «КУА АПФ «Наші інвестиції», що діє в інтересах та за рахунок Пайового венчурного фонду «Житло та інвестиції», на купівлю облігацій серії А в кількості 8 723 штуки з № 24261 до 32983. Згідно з інформацією про випуск облігацій, опублікованою 23 травня
2006 року в офіційному виданні ДКЦПФР «Дивіденди-інформ» № 121-122 (457-458), облігації серії А в кількості 8 723 штуки з № 24261 до 32983 надають право на отримання житлового приміщення № 8 в секції 1 у 454-квартирному
21/22 поверховому житловому комплексі на 
АДРЕСА_2 .
20 березня 2008 року ним було внесено на р/р ЗАТ «КУА АПФ «Наші інвестиції», що діє в інтересах та за рахунок Пайового венчурного фонду «Житло та інвестиції», грошові кошти в сумі 885 428,12 грн за прості іменні безпроцентні облігації згідно
з договором купівлі-продажу цінних паперів № А8-К2; 34-Б/25 від 20 березня
2008 року. Для здійснення операцій з облігаціями ним відкрито рахунок у цінних паперах № 005176 у зберігача - ВАТ КБ «Надра». Право власності на придбаний ним пакет цінних паперів виникло з моменту їх зарахування на його рахунок у цінних паперах, що відкритий у зберігача, - з 16 вересня 2008 року. Таким чином, право власності на житлове приміщення він отримує при погашенні пакету облігацій серії А в кількості 8 723 штуки з № 24261 до 32983 шляхом укладання в письмовій формі договору купівлі-продажу нерухомості, який підлягає нотаріальному посвідченню, за яким здійснюється передача квартири у власність інвестора, що придбав пакет цінних паперів. Він пред`явив придбаний пакет облігацій ТОВ «Регіональні будівні інвестиції» для погашення. Таким чином, відповідно до зазначених документів він придбав майнові права на квартиру 
АДРЕСА_3 .
30 червня 2009 року Господарським судом Київської області прийнято рішення
у справі № 13/133-09, згідно з яким до ЗАТ «КУА АПФ «Наші інвестиції» перейшло право власності на об`єкт нерухомості, у якому знаходиться квартира, а 17 серпня 2009 року рішенням Господарського суду Київської області у справі № 19/205-09 визнано право власності на зазначений об`єкт за ТОВ «Аверс-Сіті». 
25 жовтня 2010 року він відступив право вимоги квартири АДРЕСА_4 до ТОВ «Регіональні будівні інвестиції» за договором № А-8/АС відступлення права вимоги на користь ТОВ «Аверс-Сіті». Відповідно до пункту 1.4 вказаного договору право вимоги, визначене у пункті 1.2 цього договору, переходить від позивача до ТОВ «Аверс-Сіті» з дати сплати ціни права вимоги, яка відповідно до пункту 2.2 цього договору складає 885 428,12 грн. Факт оплати відповідачу вартості квартири АДРЕСА_4 за попереднім договором № А-8 від 25 жовтня 2010 року підтверджується договором про зарахування зустрічних однорідних вимог від 25 жовтня 2010 року № A8/Z та довідкою № 01/02-11 про оплату повної вартості від 01 лютого 2011 року, виданою ТОВ «Аверс-Сіті». Повідомленням про уступку права вимоги від 25 жовтня 2010 року ТОВ «Регіональні будівні інвестиції» визнано легітимність та чинність вимоги за договорами № А8-Б2 бронювання об`єкта нерухомості від 20 березня 2008 року, що укладений між ним та ТОВ «Регіональні будівні інвестиції», та договором купівлі-продажу цінних паперів № А8-К2; 34-Б/25 від 20 березня 2008 року, що укладений із ЗАТ «Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів «Наші інвестиції» стосовно купівлі цінних паперів, що емітовані ТОВ «Регіональні будівні інвестиції» з виконання обов`язків передати у його власність житлове приміщення, поверх - 3, кількість кімнат - 2, загальною проектною площею 87,23 кв. м.
Відповідач неодноразово підтверджував, що він дійсно є інвестором квартири АДРЕСА_4 та зобов`язувався передати у власність квартиру, уклавши договір купівлі-продажу. Так, 25 жовтня 2010 року між ним та відповідачем укладено попередній договір
№ А-8 купівлі-продажу зазначеної квартири. 24 січня 2011 року між ним та
ТОВ «Аверс-Сіті» укладено договір № А-8 ДП, відповідно до умов якого сторони дійшли взаємної згоди, та визначили строк для укладання сторонами договору купівлі-продажу квартири на підставі укладеного сторонами попереднього договору від 25 жовтня 2010 року № А-8, не пізніше 31 травня 2012 року.
16 вересня 2011 року будинок, складовою частиною якого є спірна квартира, введено в експлуатацію, що підтверджується сертифікатом КС № 16411043016. 
Право власності на квартиру було зареєстровано за ТОВ «Аверс-Сіті» 23 липня
2012 року.
Отримавши інформацію про введення будинку в експлуатацію та винесене Виконкомом Коцюбинської селищної ради рішення, а також видане доручення
КП КОР «Ірпінське бюро технічної інвентаризації» оформити свідоцтва про право власності та виготовити технічні паспорти на квартири, він неодноразово письмово, а потім особисто звертався до відповідача з вимогою укласти основний договір купівлі-продажу квартири, яку придбав як інвестор, повністю оплативши її вартість перед забудовником, проте жодної відповіді не отримав. Відповідач неодноразово підтверджував, що він дійсно є інвестором квартири АДРЕСА_4 та зобов`язувався передати у власність квартиру, уклавши договір купівлі-продажу. Так, 25 жовтня 2010 року між сторонами було укладено попередній договір № А-8 купівлі продажу зазначеної квартири. В порушення пункту 1.4 та 2.2 договору № А-8/АС відповідачем не було проведено оплати, але було фактично продовжені майнові права на спірну квартиру.
Факт наявності майнових прав у нього підтверджується договором про зарахування зустрічних однорідних вимог від 25 жовтня 2010 року № A8/Z та довідкою
№ 01/02-11 про оплату повної вартості від 01 лютого 2011 року, виданою
ТОВ «Аверс-Сіті».
24 січня 2011 року між ним та ТОВ «Аверс-Сіті» укладено договір № А-8 ДП, відповідно до умов якого сторони дійшли взаємної згоди та визначили строк укладання договору купівлі-продажу квартири на підставі укладеного сторонами попереднього договору № А-8 від 25 жовтня 2010 року не пізніше 31 травня
2012 року. Відповідно до укладених договорів у нього наявні майнові права на спірну квартиру, але всупереч взятих зобов`язань відповідач не оформив на нього право власності. Відповідно до пункту 7.1 договору № А-8/АС він набирає чинності
з моменту підписання сторонами, скріпленням їх печатками (у разі наявності) і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором. Відповідач не виконав зобов`язань за договором, який не втратив чинність, у нього наявні правові підстави (майнові права) на спірну квартиру.
Із загального аналізу договірних відносин вбачається, що він інвестував кошти
у будівництво квартири, договірні відносини щодо майнових прав визнані обома сторонами, проте право власності на об`єкт інвестування він не отримав. За наявності беззаперечних доказів його майнових прав на квартиру, відповідач ухиляється від передачі у власність спірної квартири та не визнає наявність майнових прав на неї. Вкладені в будівництво грошові кошти у вказаних договорах визначено як безумовне майнове право на новозбудоване майно, що після державної реєстрації стає правом власності інвестора на новозбудоване майно як нерухомість.
Зазначав, що укладені між сторонами правочини не мали їх реального правового значення та за своєю суттю були направлені на досягнення зовсім інших цілей. Укладення договору № А-8/АС відступлення права вимоги від 25 жовтня 2010 року та попереднього договору від 25 жовтня 2010 року № А-8 не мало на меті перехід прав та обов`язків сторін за цими договорами. Істотними умовами цих договорів
є саме передача прав на спірну квартиру та оплата її вартості. Метою цих договорів є переоформлення прав забудовника на квартиру за ТОВ «Аверс-Сіті» та продовження майнових прав інвестора за ним. На підтвердження реальної мети за цими договорами сторонами було підписано договір про зарахування зустрічних однорідних вимог від 25 жовтня 2010 року № A8/Z, а також 24 січня 2011 року між ним та ТОВ «Аверс-Сіті» укладено договір № А-8 ДП, умовами якого сторони дійшли взаємної згоди і визначили строк для укладання сторонами договору купівлі-продажу квартири на підставі укладеного сторонами попереднього договору № А-8 від 25 жовтня 2010 року не пізніше 31 травня 2012 року.
У короткий проміжок часу між сторонами було укладено 4 окремих правочинів, пов`язаних між собою однією метою - юридичне переоформлення прав за договором бронювання об`єкта нерухомості 20 березня 2008 року № А8-Б2 та договір купівлі-продажу цінних паперів № А8-К2; 34-Б/25 від 20 березня 2008 року - переоформлення прав забудовника та інвестора за ним та відповідачем. В момент укладення договорів відповідач запевняв, що іншого шляху переоформлення майнових прав за ним не існує. Відповідач запропонував вищезазначені договори, як шлях врегулювання цих правовідносин. Відповідач не заперечував про передачу у власність спірної квартири до фактичного моменту отримання відповідачем свідоцтва на право власності, а після настання такої події почав уникати переоформлення квартири. Всі умови договорів та порядок черговості були запропоновані відповідачем як виключна умова збереження майнових прав інвестора на спірну квартиру.
Вказував, що запропоновані відповідачем та укладений між ТОВ «Аверс-Сіті» та ним договір № А-8/АС відступлення права вимоги від 25 жовтня 2010 року, попередній договір № А-8 від 25 жовтня 2010 року, договір про зарахування зустрічних однорідних вимог від 25 жовтня 2010 року № A8/Z, договір № А-8 ДП від 24 січня 2011 року є удаваними та укладені з метою переоформлення за ТОВ «Аверс-Сіті» прав забудовника на житлове приміщення (квартиру) АДРЕСА_3 , а за
ОСОБА_1 - продовження переоформлення майнових прав як інвестора на цю квартиру, що до цього було закріплено в договорі бронювання об`єкта нерухомості 20 березня 2008 року № А8-Б2 та договорі купівлі-продажу цінних паперів № А8-К2; 34-Б/25 від 20 березня 2008 року. 
Вважав, що у випадку оспорювання чи невизнання за інвестором, який виконав умови договору інвестування, первісного права власності на новостворений об`єкт інвестування, введений в експлуатацію, ефективним способом захисту такого права є визнання права власності на підставі статті 392 Цивільного кодексу України. Ураховуючи особливість перетворення права на майнові права у право на новостворений об`єкт нерухомого майна, саме інвестор є першим власником за договором купівлі-продажу майнових прав на певне нерухоме майно, яке фактично існує, однак набуває формальних ознак об`єкта цивільних прав лише після його державної реєстрації. Вказане узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21).
На підставі викладеного позивач просив:
визнати договір відступлення права вимоги від 25 жовтня 2010 року № А-8/АС, попередній договір від 25 жовтня 2010 року № А-8, договір про зарахування зустрічних однорідних вимог від 25 жовтня 2010 року №-A8/Z, договір від 24 січня 2011 року № А-8 ДП, укладені між ним та ТОВ «Аверс-Сіті», удаваними та такими, що укладені з метою переоформлення за ТОВ «Аверс-Сіті» прав забудовника на житлове приміщення (квартира) АДРЕСА_5 , а за ним - продовження (переоформлення) майнових прав як інвестора на цю квартиру, що до цього було закріплено в договорі бронювання об`єкта нерухомості 20 березня 2008 року № А8-Б2 та договорі купівлі-продажу цінних паперів № А8-К2; 34-Б/25 від 20 березня 2008 року;
визнати за ним майнові права на житлове приміщення (квартиру) АДРЕСА_3 ;
визнати за ним право власності на житлове приміщення (квартиру) АДРЕСА_3 .
30 жовтня 2023 року ОСОБА_1 через свого представника подав заяву про застосування наслідків недійсності (нікчемності) правочину, в якій просив у разі, якщо суд дійде до висновку про нікчемність правочинів, застосувати наслідки недійсності (нікчемності) правочину, стягнути з ТОВ «Аверс-Сіті» на його користь
4 471 322,07 грн, зазначаючи, що відповідач повинен компенсувати йому втрату (знецінення) за безпідставне користування, яка становить 885 428,12 грн основного боргу, 3 242 759,83 грн інфляційних втрат та 343 134,12 грн трьох процентів річних,
а разом - 4 471 322,07 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 10 липня 2024 року заяву ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності правочину залишено без розгляду.
Залишаючи без розгляду заяву ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності правочину ухвалою від 10 липня 2024 року, суд першої інстанції виходив із того, що вказана заява по суті є заявою про збільшення позовних вимог та подана після закінчення підготовчого засідання. Заявник не порушував питання про поновлення строку на звернення із такою заявою.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 10 липня 2024 року
у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції послався на ухвалене Верховним Судом рішення у справі № 367/5571/14-ц між ОСОБА_1 та ТОВ «Аверс-Сіті» та дійшов висновку, що позивач не надав жодного належного доказу про те, що укладені між ним та
ТОВ «Аверс-Сіті», договір від 25 жовтня 2010 року № А-8/АС відступлення права вимоги, договір про зарахування зустрічних однорідних вимог від 25 жовтня
2010 року №-A8/Z, договір від 24 січня 2011 року № А-8 ДП є удаваними. Також, на думку суду, не знайшло свого підтвердження і те, що ОСОБА_1 належать майнові права на житлове приміщення (квартира) 
АДРЕСА_3 , ні як інвестору, ні як покупцю вказаного житлового приміщення.
Додатковим рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 29 квітня
2025 року задоволено частково заяву ТОВ «Аверс-Сіті» та стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Аверс-Сіті» 10 000,00 грн понесених витрат на правничу допомогу адвоката у суді першої інстанції. В решті частини заяви відмовлено.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлена відповідачем сума відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн
є неспівмірною, зокрема, зі складністю справи та виконаними роботами. Крім того, суд звернув увагу на те, що розгляд справи проводився у відсутності представника відповідача, крім того, подані процесуальні документи дещо дублюють один одного.
З огляду на це, враховуючи критерій оцінки співмірності витрат на оплату послуг адвоката (адекватності ціни за надані адвокатом послуги відносно складності та важливості справи, витраченого на ведення справи часу), з огляду на те, що у цій категорії справ є установлена практика Верховного Суду, обсяги виконаної роботи
є незначними, розгляд справи проведено в порядку загального позовного провадження, за заявами представників сторін про розгляд справи без їх участі,
а також з урахуванням зауважень позивача про те, що заявлені витрати на правничу допомогу не відповідають принципу розумності та є завищеними, їх розмір не є співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, стягнення адвокатських витрат у зазначеній сумі 30 000,00 грн не відповідає критеріям справедливості та
є явно завищеним, районний суд вважав за необхідне заяву адвоката Васюка М. М., який діяв від імені та в інтересах ТОВ «Аверс-Сіті», про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково та ухвалити додаткове рішення, яким стягнути із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Аверс-Сіті» судові витрати на професійну правничу допомогу лише в розмірі 10 000,00 грн, який буде достатнім, співмірним
і справедливим у такому випадку.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року залишено без задоволення апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката
Корсуна Ю. Ю., а ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 10 липня 2024 року та рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 липня
2024 року - залишено без змін.
Апеляційний суд при перегляді оскаржуваних рішень суду першої інстанції не знайшов порушень норм матеріального чи процесуального права, зокрема, вказав, що правильні висновки суду першої інстанції ґрунтуються на висновках Верховного Суду у справі № 367/5571/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Аверс-Сіті» про визнання права власності на квартиру та стягнення коштів, які є преюдиційними
у цій справі. Також, звертаючись до суду із заявою від 30 жовтня 2023 року, яка обґрунтовано залишена районним судом без розгляду, ОСОБА_1 фактично заявив нові додаткові вимоги про стягнення коштів, інфляційних втрат та трьох процентів річних вже після закінчення підготовчого засідання у справі, що могло бути зроблено лише в межах строків, визначених Цивільним процесуальним кодексом України.
Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 06 березня 2025 року заяви ТОВ «Аверс-Сіті» про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Аверс-Сіті» витрати на правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн. В іншій частині вимог заяв ТОВ «Аверс-Сіті» відмовлено.
Ухвалюючи додаткове рішення, апеляційний суд виходив із того, що надання правничої допомоги ТОВ «Аверс-Сіті» в суді апеляційної інстанції адвокатом АО «ВР Партнерс» Васюком М. М. підтверджується матеріалами справи. Адвокат
Васюк М. М. подав відзиви на апеляційні скарги представника ОСОБА_1 та брав участь у судовому засіданні 13 лютого 2025 року. Таким чином, є підстави для ухвалення у справі додаткового судового рішення про відшкодування ТОВ «Аверс-Сіті» витрат на правничу допомогу.
Разом з тим апеляційний суд виснував про відсутність підстав для стягнення повної суми коштів у розмірі 50 000,00 грн, оскільки правова позиція ТОВ «Аверс-Сіті»
у справі була сформована у суді першої інстанції; надання правничої допомоги
ТОВ «Аверс-Сіті» не потребувало вивчення адвокатом великої кількості документів та нормативно-правових актів або збору нових доказів. Тому, ураховуючи складність справи, обсяг наданої адвокатом правничої допомоги, а також вимоги співмірності та розумності, апеляційний суд вважав, що з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Аверс-Сіті» підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції лише в розмірі 15 000,00 грн.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У березні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Корсун Ю. Ю., через систему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 10 липня
2024 року, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 липня
2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити повністю; застосувати наслідки недійсності (нікчемності) правочину та стягнути із ТОВ «Аверс-Сіті» на користь позивача 4 471 322,07 грн.
Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, представник заявника посилається на неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 916/935/17, від 15 червня 2018 року у справі № 916/933/17, від 01 грудня 2021 року у справі № 204/3949/17, від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16, від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17, від 30 жовтня 2019 року у справі № 320/2617/17, від 18 вересня
2024 року у справі № 918/1043/21, від 25 травня 2021 року у справі № 461/9578/15-ц та постановах Верховного Суду України від 30 січня 2013 року, від 04 вересня
2013 року у справі № 6-51цс13 та інших (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). Також посилається на порушення судами норм процесуального права (пункт 4 частини другої
статті 389 ЦПК України). Викладає доводи щодо незгоди з ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 10 липня 2024 року та просить її скасувати.

У касаційній скарзі заявник також вказує, що нікчемність попереднього договору від 25 жовтня 2010 року № А-8 купівлі-продажу квартири, встановлена Верховним Судом у межах справи № 367/5571/14 між сторонами, свідчить про те, що і договір про зарахування зустрічних однорідних вимог № А8/Z також є нікчемним, оскільки укладався на підставі нікчемного договору, отже, до нього повинні застосуватися наслідки нікчемності. Суди не надали обґрунтованого висновку щодо незадоволення вимоги про удаваність правочину, обмежившись лише трактуванням норм цивільного законодавства. Беручи до уваги те, що сторони не уклали договір купівлі-продажу квартири, договір № А-8/АС про відступлення права вимоги від 25 жовтня 2010 року та договір про зарахування зустрічних однорідних вимог від 25 жовтня 2010 року № А8/Z вважаються розірваними, а позивач отримав назад майнові права на квартиру, які передав за договором № А-8/АС про відступлення права вимоги від 25 жовтня 2010 року. У позивача відповідно до укладених договорів наявні майнові права на спірну квартиру, проте відповідач всупереч взятих на себе зобов`язань не оформив на позивача право власності. Позивач інвестував кошти в будівництво квартири, договірні відносини щодо майнових прав визнані обома сторонами, проте право власності на об`єкт інвестування позивач не отримав. У свою чергу, за наявності беззаперечних доказів наявності майнових прав на квартиру, відповідач ухиляється від передачі
у власність спірної квартири та не визнає наявність майнових прав на неї. Запропоновані відповідачем та укладений між ним та позивачем договір № А-8/АС відступлення права вимоги від 25 жовтня 2010 року, попередній договір № А-8
від 25 жовтня 2010 року, договір про зарахування зустрічних однорідних вимог
від 25 жовтня 2010 року № А8/Z, договір № А-8 ДП 24 січня 2011 року є удаваними та укладені з метою переоформлення за ТОВ «Аверс-Сіті» прав забудовника на житлове приміщення (квартиру) АДРЕСА_5 , а за ОСОБА_1 - продовження (переоформлення) майнових прав як інвестора на цю квартиру, що до цього було закріплено в договорі бронювання об`єкта нерухомості 20 березня 2008 року № А8-Б2 та договорі купівлі-продажу цінних паперів № А8-К2; 34-Б/25 від 20 березня 2008 року.

Щодо удаваності правочинів заявник зазначає, що укладені між позивачем та відповідачем правочини не мали їх реального правового значення та за своєю суттю були направлені на досягнення зовсім інших цілей. укладення договору
№ А-8/АС відступлення права вимоги від 25 жовтня 2010 року та попереднього договору № А-8 від 25 жовтня 2010 року не мало на меті саме перехід прав та обов`язків сторін за цими договорами. Істотними умовами цих договорів є саме передача прав на спірну квартиру та оплата її вартості. В той же час, метою цих договорів є переоформлення прав забудовника на квартиру за ТОВ «Аверс-Сіті» та продовження майнових прав інвестора за позивачем. На підтвердження реальних цілей за цими договорами сторонами було підписано договір про зарахування зустрічних однорідних вимог від 25 жовтня 2010 року № А8/Z, а також 24 січня
2011 року між позивачем та ТОВ «Аверс-Сіті» укладено договір № А-8 ДП, відповідно до умов якого сторони дійшли взаємної згоди, та визначили строк для укладання сторонами договору купівлі-продажу квартири на підставі укладеного сторонами попереднього договору від 25 жовтня 2010 року № А-8, не пізніше 31 травня
2012 року. Отже, в короткий період часу між позивачем та відповідачем було укладено 4 окремих правочинів, пов`язаних між собою однією метою, а саме: юридичне переоформлення прав за договором бронювання об`єкта нерухомості
20 березня 2008 року № А8-Б2 та договір купівлі-продажу цінних паперів № А8-К2; 34-Б/25 від 20 березня 2008 року - переоформлення прав забудовника та інвестора за позивачем та відповідачем. В момент укладення договорів відповідач запевняв, що іншого шляху переоформлення майнових прав за позивачем не існує. Відповідачем було запропоновано вищезазначені договори як шлях врегулювання цих правовідносин. Відповідач не заперечував про передачу у власність спірної квартири до фактичного моменту отримання відповідачем свідоцтва на право власності, після настання даної події відповідач почав уникати переоформлення квартири на позивача. Всі умови договорів, їх умови та порядок черговості було запропоновано відповідачем, як виключна умова збереження майнових прав інвестора на спірну квартиру. Запропоновані відповідачем та укладений між ним та позивачем договір відступлення права вимоги, попередній договір, договір про зарахування зустрічних однорідних вимог та договір № А-8 ДП від 24 січня 2011 року є удаваними та укладені з метою переоформлення за ТОВ «Аверс-Сіті» прав забудовника на спірну квартиру, а за ОСОБА_1 - продовження (переоформлення) майнових прав як інвестора на цю квартиру, що до цього було закріплено в договорі бронювання об`єкта нерухомості та договорі купівлі-продажу цінних паперів. Заперечення проти цього факту та маніпулювання законодавством є суперечливою поведінкою відповідача, що порушує доктрину venire contra factum proprium («заборона суперечливої поведінки»).

Також щодо обраного способу захисту зазначає, що позивач, з посиланням на статтю 392 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), просив визнати за ним право власності на двокімнатну квартиру, яка в повному обсязі ним проінвестована. Тобто в цьому випадку вимога про визнання права власності заявлена на підтвердження реальності його існування. 

Щодо ухвали Ірпінського міського суду Київської області від 10 липня 2024 року, то заявник вказує, що висновки судів є помилковими, оскільки заява про застосування наслідків недійсності (нікчемності) правочину подавалась в порядку статті 216 ЦК України, а отже, це заява з питань матеріального права, яка може подаватись на будь-якій стадії процесу та не є заявою про збільшення позовних вимог. Відповідач повинен компенсувати втрату (знецінення) за безпідставне користування, яка становить 885 428,12 грн основного боргу, 3 242 759,83 грн інфляційних втрат та 343 134,12 грн трьох процентів річних, разом - 4 471 322,07 грн. 

У серпні 2025 року від ТОВ «Аверс-Сіті» до Верховного Суду через систему «Електронний суд» надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому відповідач просить визнати поважними причини пропуску строку для подання відзиву на касаційну скаргу та поновити ТОВ «Аверс-Сіті» такий строк, касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

У серпні 2025 року від ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник
Корсун Ю. Ю., до Верховного Суду через систему «Електронний суд» надійшло клопотання про залишення відзиву ТОВ «Аверс-Сіті» без розгляду, в якому позивач зазначає, що ухвала про відкриття касаційного провадження була надіслана сторонам судом 16 квітня 2025 року, причини пропуску строку на подання відзиву
(4 місяці) не вбачаються поважними, на підставі чого просить залишити відзив
ТОВ «Аверс-Сіті» без розгляду.

Зазначене клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник
Корсун Ю. Ю., підлягає задоволенню, а клопотання ТОВ «Аверс-Сіті» про поновлення відповідного строку - відхиленню з огляду на таке.

У відзиві ТОВ «Аверс-Сіті» посилається на те, що 28 серпня 2025 року через Єдиний державний реєстр судових рішень дізналось, що позивач подав касаційну скаргу
у справі; 30 липня 2025 року представник ТОВ «Аверс-Сіті» подав до Верховного Суду заяву про надання доступу до електронної справи для ознайомлення, і 31 липня 2025 року Верховний Суд надав доступ представнику ТОВ «Аверс-Сіті» до електронних матеріалів справи № 367/2344/22.

Окрім цього, представник ТОВ «Аверс-Сіті» - адвокат Васюк М. М. зазначає, що касаційна скарга розміщена на 33 аркушах, а тому представнику ТОВ «Аверс-Сіті» було потрібно більше часу на проведення її аналізу та написання відзиву. Також на початку квітня представник відповідача отримав травму ноги, у зв`язку з чим адвокат Васюк М. М. був суттєво обмежений у пересуванні і активних діях. Він зазнав медичного оперативного втручання, після чого майже кожного дня проходив реабілітацію, перев`язки, обстеження, у зв`язку з чим не мав фізичної та іншої можливості вчасно підготувати, відправити копії відзиву касаційної скарги сторонам і подати касаційну скаргу (на підтвердження додано копію виписки із медичної карти від 27 липня 2025 року № 1995).

Вказані обставини, на думку відповідача, свідчать про необхідність надати відповідачу можливість захистити своє право в суді. Інакший підхід належить розцінювати як прояв надмірного формалізму та обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Неможливість подання відзиву на касаційну скаргу позбавить можливості захистити право ТОВ «Аверс-Сіті» у повному обсязі, а тому строк для подання відзиву на касаційну скаргу підлягає поновленню.

Водночас відзив поданий поза межами десятиденного строку для подання відзиву на касаційну скаргу, установленого Верховним Судом ухвалою від 11 квітня
2025 року, на значний період часу (4 місяці).

ТОВ «Аверс-Сіті» та одержувач Васюк М. М. отримали касаційну скаргу у справі через систему «Електронний суд» 11 березня 2025 року, а ухвалу Верховного Суду про відкриття касаційного провадження у справі - 16 квітня 2025 року, про що свідчать відомості системи «Електронний суд». Окрім цього, представник
Васюк М. М. просив надати доступ до електронної справи для ознайомлення, який погоджений Верховним Судом 31 липня 2025 року.

Зазначені відповідачем обставини пропуску не є поважними та не можуть бути підставою для поновлення пропущеного строку для подання відзиву, оскільки немає причин вважати, що за 4 місяці представник відповідача, який є професійним юристом та має свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, не мав об`єктивної можливості підготувати відзив на касаційну скаргу, що містить аналогічні позовній заяві та апеляційній скарзі доводи, навіть за її великого обсягу. Суд відхиляє посилання Власюка М. М. на отриману травму, оскільки згідно
з наданою випискою із медичної карти стаціонарного пацієнта № 1995 датою госпіталізації є 25 липня 2025 року, а датою виписки - 27 липня 2025 року, що не є довгим періодом часу, а обмеження у русі також не є поважною причиною пропуску установленого строку, оскільки документи у справі до суду касаційної інстанції подані в електронному вигляді.

Пункт 6 частини другої статті 43 ЦПК України визначає, що учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Частиною четвертою статті 183 ЦПК України визначено, що суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Частинами першою та другою статті 126 ЦПК України передбачено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Ураховуючи наведене, відзив ТОВ «Аверс-Сіті» на касаційну скаргу ОСОБА_1 підлягає поверненню заявнику без розгляду.

Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду касаційна скарга ОСОБА_1 передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
Ухвалою Верховного Суду від 17 березня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, зокрема для доплати судового збору.
У визначений в ухвалі строк представником заявника усунуто недоліки касаційної скарги.
Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі (з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 367/2344/22 із Ірпінського міського суду Київської області та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
У травні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 367/2344/22.
Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті,
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами (щодо суті спору)

20 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Регіональні будівні інвестиції» укладено договір бронювання об`єкта нерухомості № А8-Б2 щодо бронювання житлового приміщення, проектною площею 87,23 кв. м у секції № 1 454-квартирного 21/22 поверхового будинку на АДРЕСА_1 .
Також 20 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «КУА АПФ «Наші інвестиції», що діє в інтересах та за рахунок Пайового венчурного інвестиційного фонду «Житло та інвестиції», укладено договір купівлі-продажу цінних паперів № А8-К2; 34-Б/25.

На підставі рішення Господарського суду Київської області від 30 червня 2009 року у справі № 13/133-09 до ЗАТ «КУА АПФ «Наші інвестиції» перейшло право власності на об`єкт нерухомості, у якому знаходиться спірна квартира.

Рішенням Господарського суду Київської області від 17 серпня 2009 року у справі № 19/205-09 визнано право власності за ТОВ «Аверс-Сіті» на об`єкт незавершеного будівництва, що розташований за адресою: 
АДРЕСА_6 , та земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_7 , загальною площею 4,4791 га.

Згідно з пунктом 1.4 укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Аверс-Сіті» договору № А-8/АС від 25 жовтня 2010 року права вимоги, визначені у пункті 1.2 цього договору (право вимоги квартири АДРЕСА_8 ), переходять від ОСОБА_1 до ТОВ «Аверс-Сіті» з дати сплати ціни права вимоги, яка відповідно до пункту 2.2 цього договору складає
885 428,12 грн.

25 жовтня 2010 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Аверс-Сіті» укладено попередній договір № А-8, згідно з яким сторони в майбутньому зобов`язались в обумовлений пунктом 6.1 цього договору строк, укласти основний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 .

25 жовтня 2010 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Аверс-Сіті» укладено договір
№ А-8/Z про зарахування зустрічних односторонніх вимог. Згідно з умовами договору за попереднім договором № А-8 від 25 жовтня 2010 року, що укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Аверс-Сіті», ОСОБА_1 має виконати грошове зобов`язання перед ТОВ «Аверс-Сіті» в сумі 885 428,12 грн, в тому числі ПДВ 20 % - 147 571,35 грн; за договором № А-8/АС відступлення права вимоги від 25 жовтня 2010 року, що укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Аверс-Сіті», ТОВ «Аверс-Сіті» має виконати грошове зобов`язання перед ОСОБА_1 у сумі 885 428,12 грн,
в тому числі ПДВ 20 % - 147 571,35 грн.

24 січня 2011 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Аверс-Сіті» укладено договір
№ А-8_ДП, яким сторони визначили строк для укладання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 на підставі укладеного сторонами попереднього договору № А-8 від 25 жовтня 2010 року не пізніше 31 травня 2012 року (пункт 1 договору).
Пунктом 1.1 договору № А-8_ДП від 24 січня 2011 року визначено, що у випадку, якщо в строк не пізніше 31 травня 2012 року основний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , не буде укладено, взаємовідносини сторін за попереднім договором № А-8 від 25 жовтня 2010 року припиняються, а попередній договір розривається.

Згідно з пунктом 1.2 договору № А-8_ДП ТОВ «Аверс-Сіті» гарантує ОСОБА_1 , що двокімнатна квартири 
АДРЕСА_9 , яка є предметом попереднього договору № А-8 від 25 жовтня
2010 року, має бути відчужена ОСОБА_1 (якщо ОСОБА_1 письмово не відмовляється від такого придбання), шляхом укладання між сторонами окремого правочину (договір купівлі-продажу майнових прав або основного договору купівлі-продажу).

Відповідно до пункту 2 договору № А-8_ДП сторони дійшли взаємної згоди, що у разі настання обставин, визначених в пункті 1.1 цього договору, договір відступлення права вимоги № А-8/АС від 25 жовтня 2010 року та договір № А-8/Z про зарахування зустрічних однорідних вимог від 25 жовтня 2010 року, що були укладені між сторонами, розриваються, а сторони зобов`язані повернути все, отримане за цими договорами.

Будинок АДРЕСА_2 , складовою частиною якого є спірна квартира АДРЕСА_4 , введено в експлуатацію
16 вересня 2011 року, що підтверджується сертифікатом КС № 16411043016.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна; 41213890 від 24 липня 2015 року право власності на квартиру АДРЕСА_10 , зареєстровано за ТОВ «Аверс-Сіті» 23 липня 2012 року.

Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним
і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають з огляду на таке.

Щодо рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 липня 2024 року та постанови Київського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року

Відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборів контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).

У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133цс12,
від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16, які у подальшому підтримані
у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі
№ 742/1913/15-ц (провадження № 61-13992св18), від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822св20).

Такий правовий висновок узгоджується з пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», в якому зазначено, що, встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 лютого2022 року у справі № 346/2238/15-ц (провадження № 61-14680сво20).

У цій постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду також указано, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а не сторони правочину. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків, а не «приховують» сторону правочину.

Єдиним правовим наслідком кваліфікації правочину як удаваного є застосування до правовідносин, які виникли на його підставі, норм, що регулюють цей правочин (див. постанову Верховного Суду від 04 серпня 2022 року у справі № 607/5148/20 (провадження № 61-5177св22)).

З урахуванням принципу розумності, очевидно, що позов про визнання правочину удаваним є приватно-правовою конструкцією, спрямованою на захист приватних (цивільних) прав та інтересів. Цивільний суд за позовом про визнання правочину удаваним захищає приватні (цивільні) права (інтереси) позивача, які порушені, невизнані або оспорені відповідачем (див. постанову Верховного Суду від 01 лютого 2023 року у справі № 711/5843/20 (провадження № 61-11687св21)).

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.

Указані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження № 14-498цс18).

Зазначена судова практика тривалий час є незмінною.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними
є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позовні вимоги ОСОБА_1 фактично зводяться до визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_3 , як за інвестором, який проінвестував будівництво цього об`єкта нерухомості.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, урахувавши ухвалене судове рішення у справі № 367/5571/14 між цими ж сторонами, дійшов правильного висновку про відмову
у задоволенні позову ОСОБА_1 через відсутність підстав вважати, що оспорювані договори є удаваними, а позивачу належить право власності на спірну квартиру.

Так, зокрема, в межах справи № 367/5571/14 ОСОБА_1 подав позов до
ТОВ «Аверс-Сіті» про визнання права власності на квартиру та стягнення коштів.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 01 червня 2016 року
у справі № 367/5571/14 позов ОСОБА_1 до ТОВ «Аверс-Сіті» задоволено, визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_3 , стягнуто з ТОВ «Аверс-Сіті» на користь ОСОБА_1 зайво перераховані грошові кошти в сумі 36 846,32 грн.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 12 грудня 2016 року у справі № 367/5571/14 апеляційну скаргу ТОВ «Аверс-Сіті» задоволено, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 01 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Водночас постановою Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 367/5571/14 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 01 червня 2016 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 12 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Аверс-Сіті» про визнання права власності на квартиру та стягнення коштів.

Верховний Суд у справі № 367/5571/14 вказав, що 25 жовтня 2010 року ОСОБА_1 за договором відступлення права вимоги від 25 жовтня 2010 року № А-8/АС відступив право вимоги ТОВ «Аверс-Сіті» квартири АДРЕСА_8 до ТОВ «Регіональні будівні інвестиції», яка належала ОСОБА_1 на підставі договору про бронювання об`єкта нерухомості № А8-Б2 від 20 березня 2008 року. Відповідно до пункту 1.4 вказаного договору права вимоги, визначені у пункті 1.2 цього договору, переходять від ОСОБА_1 до ТОВ «Аверс-Сіті» з дати сплати ціни права вимоги, яка відповідно до
пункту 2.2 цього договору складає 885 428,12 грн. Таким чином, правовідносини між ОСОБА_1 та ТОВ «Регіональні будівні інвестиції» з приводу майнових прав на спірну квартиру за договором бронювання об`єкта нерухомості та купівлі-продажу цінних паперів припинились з моменту відступлення права вимоги на користь
ТОВ «Аверс-Сіті» за договором від 25 жовтня 2010 року № А-8/АС. Відповідно і права інвестора за договором бронювання об`єкта нерухомості та купівлі-продажу цінних паперів з приводу майнових прав на спірну квартиру у ОСОБА_1 припинились
з моменту укладанням договору відступлення права вимоги на користь ТОВ «Аверс-Сіті». Однак судами вказаного до уваги прийнято не було, в результаті чого суди дійшли до помилкового висновку, що ОСОБА_1 має права інвестора відносно спірного нерухомого майна за договором бронювання об`єкта нерухомості та купівлі-продажу цінних паперів. Судами встановлено, що 25 жовтня 2010 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Аверс-Сіті» укладено попередній договір № А-8, згідно з яким сторони в майбутньому зобов`язались, в обумовлений пунктом 6.1 цього договору строк, укласти основний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 . Основний договір купівлі-продажу квартири 
АДРЕСА_3 між ОСОБА_1 та ТОВ «Аверс-Сіті» укладено не було. Попередній договір № А-825 від 25 жовтня 2010 року укладено між ОСОБА_1 та ТОВ «Аверс-Сіті» без дотримання форми, встановленої для основного договору - договору купівлі-продажу, тобто без нотаріального посвідчення, а тому попередній договір № А-825 від 25 жовтня 2010 року
є нікчемним в силу закону.
Також Верховний Суд виснував, що між ОСОБА_1 та ТОВ «Аверс-Сіті» виникли правовідносини з приводу наслідків недійсності (нікчемності) попереднього договору від 25 жовтня 2010 року № А-825, а доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції не враховано, що ОСОБА_1 є єдиним інвестором спірного житлового приміщення та те, що майнове право на оспорювану квартиру було придбано ОСОБА_1 у ТОВ «Регіональні будівельні інвестиції» до ліквідації товариства не знайшли свого підтвердження, оскільки у ОСОБА_1 майнове право на набуття права власності на спірне нерухоме майно, як інвестора, припинило існувати з моменту укладення договору відступлення права вимоги
від 25 жовтня 2010 року № А-8/АС.

У свою чергу обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Обставини у справі № 367/5571/14 є преюдиційними для цієї справи, оскільки стосуються тих же сторін та предмета спору - об`єкта нерухомості, при цьому судове рішення у справі № 367/5571/14 набрало законної сили. 

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

У межах справи № 367/5571/14 фактично розглянуто та вирішено питання прав ОСОБА_1 як інвестора квартири АДРЕСА_3 , та визнання права власності на спірну квартиру. У свою чергу підстав вважати, що оскаржувані правочини є удаваними, немає, оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження цього.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з ухваленим судовим рішенням, проте вони спростовуються матеріалами справи, наведеними нормами права, а тому відхиляються Верховним Судом.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги щодо неврахування судами відповідної судової практики Верховного Суду, оскільки у наведених заявником справах та у справі, яка переглядається, різні фактичні обставини, доказування вимог і застосовані до них норми права.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства та направлені на переоцінку доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів
є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено
статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено,
а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Щодо ухвали Ірпінського міського суду Київської області від 10 липня 2024 року

Оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року, заяву представника
ОСОБА_1 - адвоката Прохорова Ю. Г. про застосування наслідків недійсності (нікчемності) правочину від 30 жовтня 2023 року залишено без розгляду.

Відповідно до заявлених позовних вимог ОСОБА_1 просив визнати договір
відступлення права вимоги від 25 жовтня 2010 року № А-8/АС, попередній договір від 25 жовтня 2010 року № А-8, договір про зарахування зустрічних однорідних вимог №-A8/Z від 25 жовтня 2010 року, договір від 24 січня 2011 року № А-8 ДП, укладені між ним та ТОВ «Аверс-Сіті», удаваними та такими, що укладені з метою переоформлення за ТОВ «Аверс-Сіті» прав забудовника на житлове приміщення (квартиру) АДРЕСА_5 , а за ним - продовження (переоформлення) майнових прав як інвестора на цю квартиру, що до цього було закріплено в договорі бронювання об`єкта нерухомості
від 20 березня 2008 року № А8-Б2 та договорі купівлі-продажу цінних паперів
від 20 березня 2008 року № А8-К2; 34-Б/25; визнати за ним майнові права на житлове приміщення (квартиру) АДРЕСА_3 ; визнати за ним право власності на житлове приміщення (квартиру) АДРЕСА_3 .

Згідно з протоколом судового засідання від 16 лютого 2023 року (а. с. 221-222 т. 1) судом проведено судове засідання за участю представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Прохорова Ю. Г., представника відповідача «ТОВ «Аверс-Сіті» - адвоката Васюка М. М., учасниками розгляду надано пояснення у справі, обговорено питання про перехід від підготовчого до судового розгляду, клопотань від учасників розгляду не надходило. Судом оголошено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду (а. с. 223 т. 1).

У заяві від 30 жовтня 2023 року ОСОБА_1 (через свого представника) просив застосувати наслідки недійсності (нікчемності) правочину та стягнути з ТОВ «Аверс-Сіті» на його користь 4 471 322,07 грн, з яких 885 428,12 грн - сума основного боргу, 3 242 759,83 грн - інфляційні втрати, та 343 134,12 грн - три проценти річних, що по суті є новими позовними вимогами.

Відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом
у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається порядку спрощеного позовного провадження. Згідно з частиною третьою статті 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Представник позивача подав заяву вже після закінчення підготовчого засідання, при цьому не порушував питання щодо поновлення пропущеного строку для подання заяви про збільшення позовних вимог та не зазначив поважні причини, які об`єктивно перешкоджали позивачу подати заяву про збільшення позовних вимог до закінчення підготовчого засідання.

Згідно з частинами першою-другою статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Тобто районний суд правильно залишив заяву представника ОСОБА_1 без розгляду.

Доводи заявника про те, що заява подавалась в порядку статті 216 ЦК України,
є заявою з питань матеріального права, яка може подаватись на будь-якій стадії процесу та не є заявою про збільшення позовних вимог, спростовуються її змістом (заявник просив у випадку, якщо суд дійде висновку про нікчемність правочинів, застосувати наслідки недійсності (нікчемності) правочину та стягнути з відповідача відповідні суми коштів); вони також були предметом дослідження апеляційним судом, так як зазначались в апеляційній скарзі, який надав їм належну правову оцінку, з якою погоджується суд касаційної інстанції, тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Оскаржувані судові рішення є достатньо вмотивованими та містять висновки судів щодо питань, які мають значення для вирішення справи. Надані сторонами доказі оцінені судами у їх сукупності.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваних судових рішень, зводяться до незгоди з висновками судів, переоцінки доказів у справі, що в силу приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, чи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і незгоді
з ухваленим судовим рішенням.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя,
у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім.

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а ухвалу, рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку
з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Корсун Юрій Юрійович , залишити без задоволення.

Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 10 липня 2024 року, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. Ю. Гулейков	
	   	
	Р. А. Лідовець	
	   	
	Д. Д. Луспеник