Справа № 161/22747/25 
Провадження № 2/161/1847/26 

З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2026 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:
головуючого - судді Черняка В.В.,
за участю секретаря судового засідання – Собуцької О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду із вказаним позовом.
В обґрунтування вимог вказує, що 06.02.2025 року сталась дорожньо-транспортна пригода (надалі – ДТП), за участю відповідача, який керуючи транспортним засобом (надалі - ТЗ) Volkswagen Touran, д.н.з. НОМЕР_1 , на пішохідному переході здійснив наїзд на ОСОБА_1 . Ухвалою суду від 08.07.2025 року кримінальне провадження у справі було закрито. ОСОБА_2 в присутності прокурора зобов`язувався оплатити повне лікування потерпілої, зокрема відшкодувати витрати на стоматолога в розмірі 12000 грн. Наразі, зазначені збитки відповідачем не відшкодовано. ОСОБА_2 після закриття кримінального провадження уникає контактів з потерпілою.
Вказаними діями позивачу заподіяно також моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях внаслідок завдання їй негативних наслідків в результаті погіршення стану здоров`я, порушенні звичного стану життя (моральну шкоду оцінює в 100 000 грн.).
З огляду на вказане, ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідача 12000 грн. матеріальної шкоди та 100 000 грн. моральної шкоди.
Ухвалою суду від 18.11.2025 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження.
Станом на дату розгляду справи, відповідач повторно не з`явився у судове засідання з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Правом подачі відзиву на позов не скористався.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
З урахуванням наведеного, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ч.1 ст. 280 ЦПК України.
Дослідивши письмові докази у справи, суд дійшов висновків про наявність підстав для часткового задоволення позову, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 06.02.2025 року близько 19:10 год. ОСОБА_2 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Volkswagen Touran», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись ним по пр. Соборності в м. Луцьку, зі сторони вул. Захисників України в напрямку до пр. Молоді, зі швидкістю 30 км/год., під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу, який розташовується поблизу буд. №6 по пр. Соборності в м. Луцьку, не вибрав безпечної швидкості, проявив безпечність та неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, відволікся від її спостереження, продовжував рух прямо зі сталою швидкістю, не переконався у відсутності на пішохідному переході пішоходів, порушивши пункти 2.3. (б), 12.1., 12.3., 18.1. ПДР України, не вжив негайних заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу, таким чином не надав дорогу пішоходу ОСОБА_1 , яка здійснювала перетин проїзної частини дороги по нерегульованому пішохідному переході з права на ліво відносно руху транспортного засобу, та здійснив наїзд на останню.
Внаслідок вищевказаних грубих порушень ПДР України водій ОСОБА_2 , своїми необережними протиправними діями, які знаходяться в прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди, спричинив пішоходу ОСОБА_1 , тілесні ушкодження у вигляді: підшкірних гематом на лобній ділянці справа та навколо правого ока; закритої травми кісток лицевого черепа у вигляді імпресійного перелому нижньої стінки правої орбіти, перелому кісток носа (в подальшому викривлення носової переділки), перелому відростка верхньої щелепи справа з правобічним гематосинусом; зламу коронки другого зуба (чітка локалізація не вказана); закритої травми грудної клітини у вигляді перелому тіла грудини, переломів третього, четвертого, п`ятого ребер справа, що за ступенем тяжкості тілесних ушкоджень відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я, оскільки для загоєння переломів необхідний час більше 21 доби.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08.07.2025 року кримінальне провадження №12025030580000485, відносно ОСОБА_2 , зач. 1 ст. 286 КК України, було закрито у зв`язку з примиренням винного з потерпілою, на підставі ст.46 КК України, та звільнено його від кримінальної відповідальності (а.с.4).
Відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
У пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року N4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України (частина шоста статті 82 чинного ЦПК України) вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв`язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.
Таким чином, вина відповідача ОСОБА_2 у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди є преюдиціальним фактом, та не підлягає доказуванню.
Згідно розписки відповідача від 08.07.2025 року (а.с.5), оригінал якої перебуває у позивача, ОСОБА_2 зобов`язувався оплатити повне лікування ОСОБА_1 .
З матеріалів справи слідує, що відповідачем не виконано своїх зобов`язань перед позивачем, доказів зворотного матеріали справи не містять.
Предметом розгляду справи є стягнення з відповідача матеріальної та моральної шкоди.
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Частиною другою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Відповідно до статті 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладу охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Якщо лікування проводилось закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти від відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету.
Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
Суд зауважує, що витрати, пов`язані з лікуванням потерпілого мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.
Такими підтверджуючими документами є: виписка з історії хвороби, виписка з медичної амбулаторної картки, копії листів медичних призначень та документи, що підтверджують придбання лікарських засобів (фіскальні та товарні чеки).
Жодних доказів щодо понесення фактичних витрат на стоматологічне лікування позивачем не надано.
Зважаючи на наведене, підстави для задоволення позову в частині стягнення матеріальної шкоди відсутні.
Щодо стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини.
Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. А згідно з ч. 3 цієї статті розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також із врахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду Українив ід 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч.3 ст.12, та81 ЦПК України.
Позивач в обґрунтування моральної шкоди в позовній заяві зазначила, що вона перенесла душевні переживання у зв`язку з погіршенням стану здоров`я. Оскільки відповідач не відшкодував шкоду, ОСОБА_1 змушена була змінити свій звичний життєвий режим, звертатись за правовою допомогою.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справи «Войтенко протии України», «Науменко протии України»).
Враховуючи доводи позивача, суд бере до уваги, що внаслідок дій відповідача позивач зазнала значного погіршення стану здоров`я.
Також, на глибину моральних страждань позивача, на переконання суду вплинуло і те, що відповідач не вжив жодних заходів щодо відшкодування названих збитків, що спричинило необхідність звернення позивача за правовою допомогою.
Вина відповідача в заподіяні моральної шкоди позивачу повністю підтверджується матеріалами справи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Між тим розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 100 000 грн., на думку суду достатніми доказами не обґрунтовані.
Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.
Таким чином, суд, оцінивши докази в їх сукупності, при визначенні суми моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, враховує характер та ступінь її завдання, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості вважає, що дана позовна вимога підлягає задоволенню частково, а саме з відповідача підлягає стягненню 18 000 грн. моральної шкоди на користь позивача.
Щодо стягнення судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до частин 1 та 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а тому, згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України та ст. 4 Закону України "Про судовий збір", судовий збір за дану позовну заяву слід стягнути з відповідача в дохід держави.
Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 10, 12, 13, 43, 49, 76-83, 89, 128, 141, 247, 258-259, 263-265, 272-273, 280-284, 351-355 ЦПК України, ст. ст. 23, 1166,1167 ЦК України, -

У Х В А Л И В:
Позов задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 18 000 (вісімнадцять тисяч) грн. 00 коп. моральної шкоди.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 1331 (одну тисячу триста тридцять одну) грн. 20 коп. судового збору.
В задоволені решти вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Волинського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ).
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП невідомий).
Повний текст судового рішення складено 12 лютого 2026 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду
Волинської області         В.В. Черняк