КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року

справа № 758/7203/24

провадження № 22-ц/824/1197/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача: Музичко С.Г.,
суддів: Болотова Є.В., Сушко Л.П.
при секретарі: Яхно П.А.

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - Комунальне підприємство «Київпастранс»
третя особа: філія Комунального підприємства «Київпастранс» тролейбусне ремонтно-експлуатаційне депо № 3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 квітня 2025 року, постановлене під головуванням судді Гребенюка В.В. за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Київпастранс», третя особа: філія Комунального підприємства «Київпастранс» тролейбусне ремонтно-експлуатаційне депо № 3, про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-
ВСТАНОВИВ:
До Подільського районного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (надалі за текстом - позивач) з позовом до комунального підприємства «Київпастранс» (надалі за текстом - відповідач), третя особа: філія комунального підприємства «Київпастранс» тролейбусне ремонтно-експлуатаційне депо № 3 (надалі за текстом - третя особа), про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 04 квітня 2025 року позов залишено без задоволення.
Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Вимоги обґрунтовані тим, що отримала розрахунок при звільненні та трудову книжку лише 27.10.2023 року та одразу звернулась до Солом`янського районного суду з аналогічним позовом.
У вказаному позові було відмовлено виключно з питання неналежного відповідача, обставини та докази по відношенню до належного відповідача не встановлені та не досліджувалися, тобто судом першої інстанції необґрунтовано застосовано ст. 4 ст. 85 ЦПК України.
Вказана ситуація виникла через отримання позивачкою неналежної правової допомоги.
У відзиві на апеляційну скаргу представник Комунального підприємства «Київпастранс» - Шинкаренко Ольга Сергіївна зазначає, що, при звільненні апелянта відповідачем дотримано всіх вимог чинного законодавства, а отже відсутні об`єктивні причини для визнання наказу від 03.10.2023 №204-к/з незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Відтак, неможливим є поновлення позивача на роботі.
Звертаючись до суду першої інстанції з позовною вимогою стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу» позивач обрала неналежний спосіб захисту порушеного, на її думку, права, оскільки вона не працювала у період з 1.10.2023 по 01.06.2024.
Питання щодо вибору та способу отримання юридичних послуг знаходиться у виключній компетенції Позивача та є його непорушним конституційним правом, а відтак обставина надання ОСОБА_1 некваліфікованої правничої допомоги не може бути визнана судом поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Також Позивач, як на поважну причину пропуску строку для звернення до суду, вказує на введення в країні військового стану, однак жодних доказів на підтвердження конкретних обставин, що завадили Позивачу вчасно реалізувати своє право на захист у судовому порядку, не надає.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2. апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.
В судовому засіданні представник відповідача Шинкаренко О.С. проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.
Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що обставина надання позивачу некваліфікованої правничої допомоги не бути визнана судом поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження конкретних обставин, що завадили позивачу вчасно реалізувати своє право на захист у судовому порядку, при зверненні до Подільського районного суду міста Києва.
Колегія суддів погоджується з зазначеним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Судом встановлено, що позивач звернулась до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до Філії тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо № 3 Департаменту транспортної інфраструктури Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 17.04.2024 у справі № 760/25946/23 відмовлено у задоволені позову, при цьому, у вказаному рішенні, було встановлено наступні обставини.
06 вересня 2019 року на підставі наказу № 190к позивача було призначено на посаду водія тролейбуса Філії тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо № 3, що підтверджується копією трудової книжки позивача.
На підставі наказу № 204-кз від 03 жовтня 2023 року трудовий договір між позивачем та Філією тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо № 3 було припинено, позивача звільнено з 26 вересня 2023 року за прогули без поважної причини на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.
Встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відтак, встановлені у Рішенні Солом`янського районного суду міста Києва від 17.04.2024 у справі № 760/25946/23 обставини, щодо припинення трудових відносин між сторонами є встановленими та не підлягають повторному доказуванню.
Позивач у судовому засіданні пояснила, що вона поїхала до м. Миколаєва у свої вихідні дні, проте, повернутися вчасно до м. Києва на робоче місце у неї не вийшло через зіпсований телефон та відсутність мобільного зв`язку, а також через неможливість придбати квиток на потяг до м. Києва у запланований день через постійні повітряні тривоги в м. Миколаєві. У зв`язку з цим, її не було на робочому місці два робочі дні. Вважає свою відсутність на робочому місці такою, що відбулась з поважних причин та підстави для її звільнення були відсутні.
Однак, як у справі №760/25946/23 та і в цій справі №758/7203/24 позивачем жодних доказів поважності причин її відсутності на робочому місці суду не надано, зокрема, позивачем не доведений факт її перебування у м. Миколаєві, у матеріалах справи відсутні докази її поїздки до цього міста, а саме, копії квитків на потяг тощо.
Також в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач взяла відпустку, у неї був вихідний день тощо.
Згідно приписів ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано стягнення, зокрема, у вигляді звільнення.
Як було встановлено судом, відповідно до наказу філії КП «Київпастранс» ТРЕД №3 від 19.01.2021 №7к/п Позивача з 20.01.2021 прийнято на роботу на посаду водія тролейбуса.
Будучи діючим працівником вказаної філії, в період з 27.09.2023 по J3.10.2023, без належних нате правових підстав, остання не з`являлась на робочому місці, чим допустила порушення трудової дисципліни та вчинила прогул без поважних причин.
Враховуючи, ступінь тяжкості вчиненого працівником проступку, а саме: її нез`явлення на робочому місці досить тривалий час та обставини, за яких вчинено проступок, роботодавцем було прийнято рішення про розірвання трудового договору з Позивачем та її звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (наказ від 03.10.2023 №204-к/з).
Таким чином, при звільненні апелянта відповідачем дотримано всіх вимог чинного законодавства, а отже відсутні об`єктивні причини для визнання наказу від 03.10.2023 №204-к/з незаконним та таким, що підлягає скасуванню. 
Щодо твердження представника Позивача про те, що рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17.04.2024 у справі №760/25946/23 не має преюдиційної сили.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що встановлені у Рішенні Солом`янського районного суду міста Києва від 17.04.2024 у справі № 760/25946/23 обставини, щодо припинення трудових відносин між сторонами є встановленими та не підлягають повторному доказуванню.
Крім того, Солом`янський районний суд м. Києва досліджував не лише питання належного відповідача, а й усі фактичні обставини, пов`язані зі звільненням ОСОБА_1 .
За змістом ст. 2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Таким чином, звертаючись до суду першої інстанції з позовною вимогою стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 обрала неналежний спосіб захисту порушеного, на її думку, права, оскільки вона не працювала у період з 1.10.2023 року по 01.06.2024 року.
При цьому, частинами 1, 2 ст. 235 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Отже, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці».
З аналізу наведених норм вбачається, що поняття «середній заробіток» та «заробітна плата» не є тотожними, а отже застосування норм права, які регулюють правовідносини щодо стягнення заробітної плати, до правовідносин при стягненні середнього заробітку, є невірним.
Як встановлено судом першої інстанції зі змістом наказу про звільнення від 03.10.2023 №204-к/з позивач ознайомилась в день його видачі про що свідчить її особистий підпис та акт про відмову поставити дату ознайомлення.
У зв`язку з тим, що Позивач вважала даний наказ незаконним, остання, в строк визначений ч. 2 ст. 233 КЗпП України, звернулась до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом про його скасування.
Суддею у судовому засіданні було роз`яснено ОСОБА_1 її право скористатись ст. 51 ЦПК України та подати до суду клопотання про заміну неналежного відповідача належним, однак, остання таким правом не скористалась.
За таких обставин 17.04.2024 суд ухвалив рішення у справі №760/25946/23, яким відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вказане рішення не було оскаржене апелянтом та набрало законної сили.
Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.
В абзаці 1 пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений статті 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.
Оскільки строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, тому у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Указана судова практика є незмінною.
Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма статті 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки: в залежності від того, яка з цих подій відбулася раніше.
Отже, для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Тобто для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обрахунку початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права пов`язується з моментом, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права.
Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.
Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом «ех officio», незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі.
Подібний правовий висновок викладений у Постановах Верховного Суду від 03.10.2022 року у справі №204/1724/20.
10.06.2024 ОСОБА_1 повторно звернулась до Подільського районного суду міста Києва з позовом до КП «Київпастранс», про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу з клопотанням про поновлення їй строку для звернення до суду. Однією з головних причин пропуску такого строку ОСОБА_1. вказана надання їй неякісної правничої допомоги спеціалістом ТОВ «Амадео Право» при зверненні до суду з першим позовом.
Однак, згідно положень ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Таким чином, питання щодо вибору та способу отримання юридичних послуг знаходиться у виключній компетенції скаржника та є його непорушним конституційним правом, а відтак обставина надання ОСОБА_1 некваліфікованої правничої допомоги не може бути визнана судом поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Як було вірно зазначено районним судом, що позивач, як на поважну причину пропуску строку для звернення до суду, вказує на введення в країні військового стану, однак жодних доказів на підтвердження конкретних обставин, що завадили ОСОБА_1 вчасно реалізувати своє право на захист у судовому порядку, не надає.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було встановлено усі обставини справи та надано їм належну правову оцінку.
Положеннями ч. 1 ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст складено 06 квітня 2026 року.

Суддя-доповідач

Судді