ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

24 лютого 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/20896/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),
суддів: Лукманової О.М., Божко Л.А., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.09.2025 року (головуючий суддя Боженко Н.В.)
у справі№160/20896/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 
до відповідача-1: Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області 
до відповідача-2: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся 18 липня 2025 року (через підсистему Електронний Суд) до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача-1: Головного управління Пенсійного фонду України області у Київській області, до відповідача-2: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській, просив:
- визнати протиправними та скасувати рішення від 17.04.2025 №104550008953 Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови позивачу в призначенні та виплаті пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити призначення та виплату позивачу пенсії за віком відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із зарахуванням до страхового стажу періодів роботи:
з 30.12.1991 по 15.03.1994, 
з 01.06.1994 по 27.05.1998, 
з 17.06.2002 по 26.10.2007 згідно трудовою книжкою серії від 01.08.1987 та трудовою книжкою від 21.02.1991, а також 
зарахувати період проживання у зонні посиленого радіоактивного контролю відповідно до довідки №59 від 05.03.2025, починаючи з 17.04.2025.
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність рішення відповідача-2 про відмову в призначенні пенсії позивачу, оскільки протиправно не зараховано періоди роботи позивача. 
Також позивач заперечує проти невизнання за ним факту проживання у зонні посиленого радіоактивного контролю на підставі наданої довідки №59 від 05.03.2025.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.09.2025 року позов - задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 17.04.2025 року №104550008953 про відмову у призначенні пенсії позивачу .
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити позивачу пенсію за віком із застосуванням положень ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року №796-XII, з 09.04.2025 року та зарахувати до страхового стажу позивача 
- період роботи з 01.06.1994 року по 27.05.1998 року.
- період проживання позивача на території посиленого радіологічного контролю з 26.04.1986 року по 05.03.2025 року.
В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача судові витрати з оплати судового збору у розмірі 968,96 гривень.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач-1 (Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області) подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Посилається на те, що позивач 27.05.2025 звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком згідно ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року №796-XII із заниженням пенсійного віку. 04.06.2025 ГУ ПФУ в Дніпропетровській області прийнято рішення, яким відмовлено позивачу у призначенні пенсії на підставі ст. 55 Закону України №796-XII, оскільки не підтверджено факт роботи/проживання в зоні посиленого радіаційного контролю 4 роки станом на 01.01.1993. Страховий стаж позивача становить 17 років 6 місяців 16 днів. Обов`язок надання документів на підтвердження періодів роботи на пільгових умовах покладається на заявника. Позивачем не здійснено необхідних дій для реалізації своїх прав на отримання належних йому сум пенсійних виплат.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне. 
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням відповідача-2 від 17.04.2025 року №104550008953 позивачу відмовлено в призначенні пенсії.
В рішенні №104550008953 зазначено наступне:
- до страхового стажу не враховано періоди роботи з 01.06.1994 року по 27.04.1998 року, оскільки відсутній запис з підставою звільнення;
- до страхового стажу не враховано періоди роботи з 30.12.1991 року по 15.03.1994 року, оскільки в додатково долученій довідці про вихододні вказано, що заявник працював в КСП. Відсутні накази про переведення;
- до страхового стажу не враховано періоди роботи з 01.04.2004 року згідно наявної інформації в реєстрі застрахованих осіб, оскільки ПІБ заявника не відповідає ПІБ паспорту. Для зарахування періодів з 17.06.2002 року необхідно надати довідку про реорганізацію.
- період проживання у селі Слобода Обухівського району Київської області з 26.04.1986 року по 1987 року згідно довідки №59 від 05.03.2025 року, оскільки з 1984 року заявник навчався в іншому місті, яке не відноситься до території посиленого радіоекологічного контролю та не коректно вказано кінець періоду.
Позивач вважає протиправним рішення від 17.04.2025 №104550008953 відповідача-2 про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах згідно ЗУ від 28.02.1991 року №796-XII.
Суд першої інстанції позов задовольнив частково.
Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи. 
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.
За приписами пунктів 1, 6 частини 1 статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року №796-XII визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.
В преамбулі Закону України від 28.02.1991 року №796-XII зазначено, що Чорнобильська катастрофа торкнулася долі мільйонів людей. У багатьох регіонах, на величезних територіях виникли нові соціальні та економічні умови. Україну оголошено зоною екологічного лиха. Створення системи надійного захисту людей від наслідків Чорнобильської катастрофи потребує залучення значних фінансових, матеріальних та наукових ресурсів. 
Щодо зарахування періоду роботи позивача з 30.12.1991 року по 15.03.1994 року суд першої інстанції зазначив, що з 27.05.2025 року період з 30.12.1991 року по 15.03.1994 року вже входить до визнаного за позивачем страхового стажу. Це узгоджується також і з тим, що в новому рішенні про відмову позивачу в призначенні пенсії цей період вже не згадувався як незарахований. Позивач не надав доказу незарахування цього періоду на дату звернення до суду. Форма РС-право на дату відповідного рішення позивачем не надано, при цьому навіть в наданих позивачем його власних розрахунках стажу цей період зараховано майже повністю (без двох тижнів). факт незарахування цього періоду до страхового стажу позивача не знайшов свого підтвердження, як наслідок, в суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї частини позову.
Виходячи з того, що в частині відмови у задоволенні позову рішення суду першої інстанції не оскаржується, тому в цій частині апеляційний перегляд не здійснюється.
Щодо зарахування періоду роботи з 01.06.1994 року по 27.05.1998 року, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.
В рішенні відповідача-2 від 17.04.2025 №104550008953 зазначено, що цей період не зараховано через відсутність запису з підставою звільнення (а.с. 115).
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що в трудовій книжці позивача від 01.08.1987 року НОМЕР_1 наявні наступні записи (а.с. 25):
6) 01.06.1994 року призначений на роботу трактористом;
7) 15.07.1996 року звільнений з роботи згідно заяви за власним бажанням;
8) 16.07.1996 року прийнятий на роботу трактористом;
9) 27.05.1998 року звільнений з роботи за власним бажанням.
Отже, записами трудової книжки НОМЕР_1 підтверджується робота позивача у цей період та звільнення за власним бажанням.
Слід також зазначити, що згідно п.4 постанови Кабінету Міністрів України "Про трудові книжки працівників" від 27.04.1993 року №301, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.
За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Таким чином, працівник не може відповідати за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення.
Верховним Судом в постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.
Позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірного періоду роботи, та ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження його страхового стажу.
Посилання Пенсійного фонду на невідповідність записів у трудовій книжці позивача не може слугувати підставою для неврахування спірного періоду роботи позивача, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, та у свою чергу за неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства.
Вказана обставина не може бути підставою для позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питання про надання пенсії за віком.
На думку колегії суддів апеляційної інстанції Пенсійним органом не взято до уваги, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці. 
Крім того, позивач не може нести відповідальності за правильність заповнення трудової книжки.
Аналогічний висновок вказаний і в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17.07.2018 у справі №220/989/17, від 19.12.2019 у справі №307/541/17.
Відповідно до ст. 62 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 року №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. 
Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно зі ст. 101 Закону №1788-ХІІ органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом. 
Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.
Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. 
На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Відповідно до п. 1 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок», затвердженої Наказом Міністерство праці України, Міністерство юстиції України, Міністерство соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (Інструкція №58) трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Згідно п. 2.2. Інструкції №58 заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу або прийняття студента вищого, учня професійно-технічного навчального закладу, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем "кваліфікований робітник", "молодший спеціаліст", "бакалавр", "спеціаліст" та продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні, на стажування.
До трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження.
Пунктом 2.11. Інструкції передбачено, що відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорту або свідоцтва про народження.
В свою чергу за п. 2.12. Інструкції після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.
Відповідно до п. 2.13. Інструкції зміна записів у трудових книжках про прізвище, ім`я, по батькові і дату народження виконується власником або уповноваженим ним органом за останнім місцем роботи на підставі документів (паспорта, свідоцтва про народження, про шлюб, про розірвання шлюбу, про зміну прізвища, ім`я та по батькові тощо) і з посиланням на номер і дату цих документів.
Зазначені зміни вносяться на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. 
Однією рискою закреслюється, наприклад, колишнє прізвище або ім`я, по батькові, дата народження і записуються нові дані з посиланням на відповідні документи на внутрішньому боці обкладинки і завіряються підписом керівника підприємства або печаткою відділу кадрів.
Застосовуючи вищевикладені положення до обставин цієї справи суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що згідно Постанови КМУ «Про трудові книжки працівників» від 27.04.1993 року №301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для власника трудової книжки, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 12.09.2022 року по справі №569/16691/16-а.
Однією з підстав для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. 
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що стосовно періоду роботи позивача (з 01.06.1994 року по 27.05.1998 року) наявні два записи в трудовій книжці НОМЕР_1 про звільнення позивача за власним бажанням. 
Доводи відповідача-2 про відсутність підстави для звільнення є безпідставними, скільки в обох записах вказано, що такою підставою є власне бажання працівника. 
Відсутність посилання на відповідне положення ст. 36 Кодексу законів про працю України не перешкоджає встановленню єдиної можливої підстави для звільнення, яка відповідає вказаному текстовому зазначенню. 
Отже, такі доводи відповідача-2 спростовуються, а спірний період роботи позивача підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача.
В подальшому відповідач-2 також посилався на відомості про сплату страхових внесків. Однак таке зауваження в рішенні відповідача-2 від 17.04.2025 №104550008953 - відсутнє.
Статтею 1 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Згідно п. 8 ст. 11 Закону №1058-IV загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають: особи, які доглядають за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відповідно до закону отримують допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та/або при народженні дитини, при усиновленні дитини.
Статтею 20 Закону №1058-IV встановлено, що страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.
Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.
Страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.
Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.
Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Згідно ч. 2 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Порядок нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за деякі категорії застрахованих осіб затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2011 року №178.
Згідно пп. 2 п. 1 Порядку №178 цей Порядок визначає механізм сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за осіб, які доглядають за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відповідно до закону отримують допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та/або допомогу при народженні дитини, при усиновленні дитини.
Відповідно до пп. 2 п. 2 Порядку №178 єдиний внесок нараховується: за осіб, зазначених у підпункті 2 пункту 1 цього Порядку, - на суми допомоги при народженні дитини (крім суми, яка виплачується одноразово) та/або суми допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, нарахованої за базовий звітний період
Пунктом 3 Порядку №178 встановлено, що єдиний внесок нараховується у розмірі 22 відсотки суми грошового забезпечення, допомоги або компенсації.
За осіб, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 1 цього Порядку, в тому числі у разі отримання декількох видів грошового забезпечення, допомоги або компенсації одночасно, єдиний внесок визначається у розмірі мінімального страхового внеску за кожну особу, встановленого законом.
Відповідно до п. 2 п. 4 Порядку №178 обчислення єдиного внеску провадиться такими платниками єдиного внеску (далі - платники): 
структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі державних адміністрацій, виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі утворення) рад - за осіб, зазначених у підпунктах 2-4 пункту 1 цього Порядку.
Згідно пп. 1 п. 6 Порядку №178 сплата єдиного внеску здійснюється: за осіб, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 1 цього Порядку, - в межах та за рахунок загального обсягу видатків, передбачених в Державному бюджеті України на відповідний рік для Пенсійного фонду України.
Пунктом 7 Порядку №178 встановлено, що платники подають до територіальних податкових органів звіти про нарахування та сплату єдиного внеску у строки, порядку та за формою, що встановлюється Мінфіном за погодженням з Пенсійним фондом України та Фондом загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття.
За змістом вищезазначених норм, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.
Відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.
Позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для незарахування до страхового стажу при призначенні пенсії позивачу періоду його роботи.
Отже, відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків для нарахування пенсії не є підставою для незарахування періодів роботи через несплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.
Зворотній підхід є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 01.03.2021 року у справі №423/757/17.
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що в цій частині позовна заява підлягає задоволенню, а період роботи позивача з 01.06.1994 року по 27.05.1998 року підлягає зарахуванню до страхового стажу. 
Щодо періоду роботи позивача з 17.06.2002 року по 26.10.2007 року, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.
В рішенні відповідача-2 від 17.04.2025 №104550008953 цей період окремо не виокремлено.
Згідно форми РС-право позивача від 27.05.2025 року цей період окремо не виокремлено, він перебуває в межах інших періодів, які до страхового стажу зараховані.
Позивач не надав доказу незарахування цього періоду на дату звернення до суду. 
Форма РС-право на дату відповідного рішення позивачем не надано, при цьому навіть в наданих позивачем його власних розрахунках стажу цей період зараховано майже повністю (без двох тижнів).
Факт незарахування цього періоду до страхового стажу позивача не знайшов свого підтвердження, як наслідок, суд першої інстанції в задоволенні цієї частини позовних вимог належить відмовити.
Оскільки в частині відмови у задоволенні позову рішення суду першої інстанції не оскаржується, то в цій частині апеляційний перегляд не здійснювався.
Щодо періоду проживання у зонні посиленого радіоекологічного контролю.
Статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року №796-XII визначено умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення.
Так, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу:
потерпілі від Чорнобильської катастрофи: особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років мають право на зменшення пенсійного віку на 2 роки* та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.
* Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що згідно довідки від 05.03.2025 року №59, складеної виконавчим комітетом Кагарлицької міської ради Київської області, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований та постійно проживав в с. Слобода Обухівського (раніше Кагарлицького) району Київської області з дня народження по грудень 1987 року, та з 12.12.1989 року по теперішній час постійно проживав в місцевості, яку до 01.01.2015 року Постановою КМУ №106 від 23.07.1991 року було віднесено до зони №4 посиленого радіоактивного контролю (а.с. 144).
Вказана довідка підтверджує період проживання позивача в зоні №4 посиленого радіоактивного контролю.
В рішенні відповідача-2 від 17.04.2025 №104550008953 вказано, що не зараховано довідку від 05.03.2025 року №59, оскільки заявник з 1984 року навчався в іншому місці, яке до території посиленого радіоекологічного контролю не належить, а також не коректно вказано кінець періоду.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що в матеріалах пенсійної справи позивача наявний диплом професійно-технічного училища від 21.07.1987 року А №969678, згідно якого позивач 20.07.1987 року закінчив курс середнього професійно-технічного училища. Навчання тривало з 01.09.1984 року (а.с. 121).
Водночас, згідно посвідчення від 29.07.1993 року НОМЕР_2 позивач постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю з 1986 року по 01.01.1993 року. 
Це посвідчення міститься в матеріалах пенсійної справи та надане суду відповідачем-2.
Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади №2025/003076177 позивач постійно зареєстрований у с. Слобода з народження та з 12.12.1989 року.
Стосовно питання збігу періоду проживання та навчання суд апеляційної інстанції зауважує, що судом вже надано правову оцінку наявності у відповідача-2 повноважень отримувати документи, які він вважає необхідними. 
Нез`ясованість певної обставини унеможливлює прийняття рішення по суті питання в цілому, а не є підставою для прийняття негативного для особи рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано (п. 2); обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (п. 3); добросовісно (п. 5); розсудливо (п. 6); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (п. 8).
Зазначені критерії хоч і адресовані суду, одночасно є й вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення та вчиняє дії.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2023 року у справі № 9901/459/21.
Згідно ч. 1-4 ст. 8 Закону України Про адміністративну процедуру адміністративний орган забезпечує належність та повноту з`ясування обставин справи, безпосередньо досліджує докази та інші матеріали справи.
Адміністративний орган під час здійснення адміністративного провадження враховує всі обставини, що мають значення для вирішення справи.
Адміністративний орган зобов`язаний обґрунтовувати адміністративні акти, які він приймає, крім випадків, визначених законом. 
Адміністративний акт, який може негативно вплинути на право, свободу чи законний інтерес особи, повинен містити мотивувальну частину, що відповідає вимогам цього Закону.
Якщо адміністративний орган змінює оцінку та висновки в однакових чи подібних справах, він зобов`язаний надати належне обґрунтування такої зміни.
Правозастосування відповідача-2 в даній справі не узгоджується з вищевикладеними положеннями законодавства.
Умовою законодавства є проживання особи на відповідній території не менше 4 років.
Згідно посвідчення позивача № НОМЕР_3 він проживає на відповідній території з 1986 року по 01.01.1993 року.
Чорнобильська катастрофа сталася 26.04.1986 року. 
Отже, матеріалами справи підтверджується, що позивач проживає на відповідній території з 1986 року.
Посвідчення позивача видано згідно постанови Кабінету Міністрів УРСР від 18.06.1991 року №44.
Зі змісту посвідчення позивача № НОМЕР_3 та зі змісту відповідної постанови вбачається, що: 
пред`явник посвідчення має право на пільги і компенсації, встановлені Законом УРСР "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи" (796-12) для осіб, які постійно проживають на території зони посиленого редіоекологічного контролю (щільність забруднення ґрунту цезієм-137 від 1 до 5 Кі/кв. км).
Статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року №796-XII визначено умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення.
Так, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу:
потерпілі від Чорнобильської катастрофи: особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років мають право на зменшення пенсійного віку на 2 роки* та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.
* Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Отже особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач проживав на території радіоактивного забруднення, тому він має праву на пільгу (зменшення пенсійного віку), що встановлена   статтею 55 Закону №796-XII.
При цьому, реалізація вказаного права на зменшення пенсійного віку не можливо без урахування відповідного посвідчення № НОМЕР_3 .
В свою чергу зауваження відповідача до зазначення кінця періоду (грудень 1987 року) є безпідставним, адже в будь-якому випадку неконкретність певної обставини не може нівелювати значущість обставини в цілому. 
В спірній юридичній ситуації в трудовій книжці позивача вказано, що з 03.12.1987 року він проходив військову службу, що суттєво прояснює відповідні обставини.
Як наслідок, незазначення в довідці конкретної дати грудня 1987 року за таких обставин є підставою для тлумачення кінцевої дати періоду як 01.12.1987 року.
Документи, що підтверджують право позивача на пільги та і компенсації, встановлені Законом "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи" є:
1) довідка від 05.03.2025 року №59, яка засвідчує проживання позивача у зоні посиленого радіоактивного контролю (зона №4) з 12.03.1969 року по 01.01.1987 року, а також з 12.12.1989 року по 05.03.2025 року;
2) посвідчення №870179, що засвідчує проживання позивача у зоні посиленого радіоактивного контролю (зона №4) з 26.04.1986 року по 01.01.1993 року;
Отже, за позивачем визнається період проживання на відповідній території як мінімум з 26.04.1986 року по 01.01.1993 року, що вже є достатнім для застосування до нього відповідних пільг.
Щодо періоду після 01.01.1993 року суд апеляційної інстанції зазначає, що цей період проживання позивача засвідчено довідкою №59 від 05.03.2025, яка є належним доказом на підтвердження вказаної обставини.
Зміст довідки №59 від 05.03.2025 умовно можна поділити на два періоди:
1) з 12.12.1989 року по 01.01.1993 року період, що перетинається з періодом, що засвідчено раніше згаданим посвідченням;
2) з 02.01.1993 року по 05.03.2025 року період, який засвідчується лише довідкою.
Зауваження відповідача-2 до такої довідки (збіг з навчанням і коректність зазначення кінцевої дати першого періоду) стосуються того періоду часу, що вже оцінено судом вище, до періоду з 02.01.1993 року по 05.03.2025 року відповідач-2 зауважень не висунув, оспорюючи довідку в іншій частині.
При цьому, висловлені зауваження відповідача до довідки спростовуються, оскільки період навчання перебуває в межах періоду, що охоплений посвідченням № НОМЕР_3 , а конкретність кінцевої дати (грудень 1987 року) має бути розцінена як дата 01.12.1987 року.
Слід зазначити, що безпосередньо відповідач-2 в рішенні від 17.04.2025 №104550008953 вказав, що період проживання в зоні посиленого радіоекологічного контролю становить 25 років 00 місяців 20 днів (з 12.12.1989 року по 31.12.2014 року). 
Водночас, інших документів, окрім зазначеної довідки №59 від 05.03.2025, на підставі яких можна було б підтвердити відповідний період, матеріали пенсійної справи не містять. 
Отже, сам відповідач-2 визнавав доказову силу відповідної довідки в тій частині, до якої не мав зауважень.
Суд апеляційної інстанції погоджується з такою оцінкою, при цьому зауважує, що довідкою засвідчено ширший період проживання позивача, ніж визнано відповідачем-2, в зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов правильного висновку в мотивувальній частині рішення суду зобов`язати відповідача-2 зарахувати відповідний період проживання повністю. 
Отже, матеріалами справи підтверджується, що позивач постійно проживав в зоні посиленого радіоекологічного контролю з 26.04.1986 року по 05.03.2025 року. В даній справі цей період встановлено частково лише на підставі посвідчення, частково лише на підставі довідки, а частково на підставі збіжності посвідчення і довідки.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача-1 призначити позивачу пенсію.
Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. 
Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію. 
Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, - призначити пенсію. 
За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. 
Тому зазначені повноваження не є дискреційними.
Відповідно, наявні достатні підстави для зобов`язання відповідача-2 призначити таку пенсію.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 08.11.2019 року у справі № 227/3208/16-а.
У разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єкт звернення дотримав усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти під час прийняття рішення на власний розсуд.
Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки під час розгляду вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити певні дії після скасування його адміністративного акта.
Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 22.06.2023 року у справі № 480/4288/21, від 22.09.2022 року у справі № 380/12913/21.
Матеріалами справи підтверджується наявність у позивача права на відповідну пільгу, в зв`язку з чим єдиним правомірним варіантом поведінки суб`єкта владних повноважень за таких обставин є призначення позивачу пенсії.
Позивач просив призначити йому пенсію з 17.04.2025 року.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що рішення від 17.04.2025 №104550008953 щодо відмови позивачу в призначенні та виплаті пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» прийнято безпосередньо Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області згідно принципу екстериторіальності.
Натомість, суд першої інстанції в резолютивній частині рішення суду зазначає про скасування саме рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 17.04.2025 року №104550008953, однак цей відповідач не приймав рішення від 17.04.2025 року №104550008953 (рішення від 17.04.2025 року №104550008953 прийнято іншим відповідачем, а саме Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області).
При цьому, суд першої інстанції зобов`язує саме Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати до страхового стажу позивача відповідні періоди його роботи.
Водночас, колегія суддів апеляційної інстанції враховує, що у силу абзацу 13 пункту 4.2 Порядку №22-1 (у редакції постанови Пенсійного фонду від 16.12.2020 №25-1) після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Згідно абзацу 1 пункту 4.10 Порядку №22-1, після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.
За таких обставин, оскільки у спірних відносинах компетентним органом для розгляду заяви позивача про призначення пенсії за віком визначено Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області, то саме цей орган і має завершити процедуру призначення позивачеві пенсії за віком, а не Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області, як вказав суд першої інстанції.
Такий підхід висловлений у постановах Верховного Суду від 24.05.2024р. у справі №460/17257/23, від 07.05.2024р. у справі №460/38580/22, висновки викладені в яких підлягають обов`язковому врахуванню адміністративним судом за приписами ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.
Однак, вказане залишилось поза увагою суду першої інстанції.
Відтак рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.09.2025 року слід скасувати та задовольнити позовні вимоги частково, скасувавши рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (відповідача-2) від 17.04.2025 №104550008953 (а не рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, як помилково зазначив суд першої інстанції) та зобов`язати саме Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити дії щодо зарахування відповідних періодів роботи позивача та повторно розглянути заяву  ОСОБА_1  про призначення пенсії.
Так матеріали справи містять заяву ОСОБА_1 про призначення/перерахунок пенсії від 09.04.2025 та від 27.05.2025 (а.с. 140, а.с. 143).
Заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії розглянуті в порядку екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (відповідач-2).
Отже на Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (відповідача-2) покладається обов`язок повторно переглянути заяву позивача про призначення пенсії з урахуванням висновків суду та зарахувати відповідні періоди роботи позивача. 
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для зарахування відповідних періодів до страхового стажу позивача, однак не погоджується з висновком суду першої інстанції про покладення на Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області відповідних зобов`язань, оскільки такі зобов`язання мають бути покладені на Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, зокрема і повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії з урахуванням висновків суду.
Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що при повторному розгляді заяви позивача про призначення пенсії, суб`єкт владних повноважень не може покладатися на свої висновки, які були спростовані судом в ході розгляду справи. 
Вищезазначене є мотивом для часткового врахування судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі.
Доводи апеляційної скарги спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому можуть бути підставою для його скасування та прийняття нового рішення про часткове задоволення позову:
скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області від 17.04.2025 року №104550008953 та 
зобов`язання відповідача-2 Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення/перерахунок пенсії (з урахуванням висновків суду), зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 відповідних періодів, та призначити позивачу пенсію за віком із застосуванням положень ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 17.04.2025.
Щодо відповідача-1 (Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області) – в задоволенні позову слід відмовити.
Також підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь позивача витрати у справі по сплаті судового збору за подання позову.
Керуючись ст. 241-245, 250, 311, 317, 321, 322 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області – задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.09.2025 року – скасувати.
Прийняти нову постанову про часткове задоволення позову.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області від 17.04.2025 року №104550008953 про відмову у призначенні пенсії за віком згідно Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року №796-XII.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області (із застосуванням положень ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»):
повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення/перерахунок пенсії, 
зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01.06.1994 року по 27.05.1998 року,
зарахувати до періоду проживання ОСОБА_1 в зоні посиленого радіологічного контролю період з 26.04.1986 року по 05.03.2025 року згідно довідки №59 від 05.03.2025року, з урахуванням висновків суду, починаючи з 17.04.2025 року.
В задоволенні інших позовних вимог – відмовити.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача судові витрати з оплати судового збору у розмірі 968,96 гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття 24.02.2026 та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова 

суддя О.М. Лукманова 

суддя Л.А. Божко