ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА	

справа № 753/18382/25
провадження № 2/753/701/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2026 року м. Київ

Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Маркєлової В.М.,
за участю секретаря судового засідання Шепко А.А.,
позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на майно,
У С Т А Н О В И В:
У серпні 2025 року позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з зазначеним позовом.
Просить суд: Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на жилий будинок з відповідними господарськими та побутовими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , житловою площею 28,20 кв.м.
На обґрунтування позову зазначив таке.
ОСОБА_1 у 1993 році уклав шлюб із ОСОБА_2 . Життя з Відповідачем не склалось, шлюбні відносини припинились через декілька місяців, однак шлюб розірваний лише 01 липня 2003 року.
На момент укладення шлюбу позивачу належала 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 .
Разом з іншими співвласниками, 27 травня 2003 року позивач здійснив продаж вказаної частки квартири та в той же день купив жилий будинок АДРЕСА_1 , житловою площею 28,20 кв. м. Придбання цього будинку відбулось під час перебування у шлюбі з Відповідачем.
Згідно з ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Тобто, норми ст. ст. 60, 70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об?єкт, в тому числі в судовому порядку.
Відповідно до пп. 1, 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини/чоловіка є майно, набуте до шлюбу, а також майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.
Жилий будинок АДРЕСА_1 був придбаний 27 травня 2003 року за кошти, отримані позивачем в той же день від продажу його частки квартири по АДРЕСА_3 , яка належала йому на праві приватної власності. При укладенні договорів купівлі-продажу колишня дружина присутня не була, а її згода нотаріусом не вимагалася.
В жовтні 2024 року позивач звернувся до Державного реєстратора Департаменту з питані ресстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міськдержадміністрації) із заявою про здійснення державної реєстрації нерухомого майна, однак отримав рішення, яким позивачу було відмовлено в проведенні процедури реєстрації права власності на вказаний будинок, серед іншого, вимагаючи при цьому підпису колишньої дружини вважаючи, що вказаний будинок не є його особистою приватною власністю, а є спільною сумісною власністю.
Разом з позовною заявою позивач подав клопотання про звільнення його від сплати судового збору, оскільки він є непрацюючою особою передпенсійного віку та у зв`язку з цим не має доходів.
Ухвалою від 29.09.2026 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі; призначив розгляд справи в порядку загального позовного провадження; установив сторонам строки для подання заяв по суті справи; відстрочив сплату судового збору у розмірі 12 156,35 грн за подання цього позову до ухвалення судового рішення у справі.
Ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання від 10.11.2025, суд відмовив з задоволенні клопотання позивача про виклик та допит як свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , оскільки факт придбання за власні кошти будинку не може бути підтверджено показаннями свідків та відповідно до положень ст. 197, п. 3 ч. 2 ст. 200 ЦПК України закрив підготовче провадження у справі та призначив до судового розгляду по суті на 26.01.2026. Установив такий порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються, під час розгляду справи по суті: заслухати пояснення сторін, дослідити письмові докази.
Суд відклав проведення судового засідання призначеного на 26.01.2026 до 30.03.2026 у зв`язку з неявкою відповідачки.
В судовому засіданні 30.03.2026 позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити.
Відповідач в судове засідання повторно не з`явилась, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, заяви про відкладення розгляду справи не надходили, про причини неявки не повідомила.
Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з таких мотивів.
Встановлені судом фактичні обставини у справі та мотиви з яких виходив суд.
Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між громадянином ОСОБА_1 та громадянкою ОСОБА_2 розірвано 01.07.2003, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу Відділу реєстрації актів громадянського стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві зроблений запис № 212.
Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 27.05.2003, нотаріально посвідчена копія якого досліджено головуючим у судовому засіданні, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , яка діє від свого імені та як законний представник від імені свого неповнолітнього сина ОСОБА_4 , 2002 р.н., продали, а ОСОБА_5 купив квартиру номер АДРЕСА_2 . Продаж здійснено за 373 000 (триста сімдесят три тисячі) грн 00 коп., які продавці одержали повністю від покупця до підписання цього договору. Цей договір посвідчено Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гаценко І.О. 
Згідно з п. 2 цього Договору, вказана квартира належить Продавцям на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Державним підприєством "Укрінвестбуд" Державного управління справами, згідно з наказом від 27.09.20002 № 132-ПВ та зареєстрованого КМБТІ 16.10.2002 у реєстрову книгу за № 9136.
Отже, 1/3 частки цієї квартири належала Позивачу на праві особистої приватної власності як приватизована частка житла.
Відповідно до копії договору купівлі продажу житлового будинку від 27.03.2003, оригінал якого досліджено головуючим у судовому засіданні, ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_1 купив житловий будинок з відповідними господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Розмір житлової площі 28,20 кв.м. Продаж здійснено за 19 700 (дев`ятнадцять тисяч сімсот) грн, які продавець отримав повністю від покупця до підписання цього договору. Цей договір посвідчено Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Трубніковою Н.В.
Відповіддю державного нотаріуса Гуль Л.О. Київського державного нотаріального архіву Міністерства юстиції України від 24.12.2024 №4477/01-17 наданого ОСОБА_1 , повідомлено що серед документів, на підставі яких було посвідчено Договір купівлі-продажу житлового будинку, Трубниковою Н.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 27 травня 2003 року за реєстровим № 593, відсутня Заява-згода від дружини Покупця - ОСОБА_1 .
Відповідно до Рішення про відмову у проведенні реєстраційних дій №75836425 від 31.10.2024, державний реєстратор прав на нерухоме майно ОСОБА_6 , Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), м. Київ, розглянувши заяву від 25.10.2024 встановив наявність обставин, які є підставою для відмови у проведенні реєстраційних дій, зокрема, якщо майно відповідно до закону належить на праві спільної сумісної власності подружжю (колишньому подружжю), заява підписується кожним з подружжя (колишнього подружжя) незалежно від наявності державної реєстрації права власності лише в одного з них.
Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Відповідно до ст. 68 СК України, Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Відповідно до ч. 325 ЦК України, суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими.
Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Сторони перебували у шлюбі з 1993 року.
Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого ВДРАЦС Печерського РУЮ у м. Києві, 01.07.2003 шлюб між сторонами розірвано, про що зроблено запис № 12.
Суд установив, що в один і той самий день - 27.05.2003, Позивач, перебуваючи у шлюбі з Відповідачкою, за нотаріально посвідченими договорами продав належну йому на праві особистої приватної власності 1/3 частку квартири номер АДРЕСА_2 , - за 124 333,33 грн, та за частину з цих особистих коштів купив житловий будинок з відповідними господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Розмір житлової площі 28,20 кв.м. - вартістю 19 700,00 грн, при купівлі якого Відповідачка письмову згоду на його придбання не надавала. 
Враховуючи, що сума, за яку позивач продав частку належної йому на праві особистої приватної власності квартири, розташованою за адресою: АДРЕСА_4 є більшою за повну вартість придбаного ним будинку за адресою: АДРЕСА_1 , і те, що обидві угоди вчинено за нотаріально посвідченими договорами в один і той самий день 27.05.2003, без письмової згоди Відповідачки на придбання будинку, Суд вважає доведеним факт придбання Позивачем за свої власні кошти у приватну власність будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги задоволено повністю, враховуючи, що ухвалою суду від 29.09.2025 суд відстрочив позивачу сплату судового збору в розмірі 12 156,35 грн - до ухвалення судового рішення у справі, суд стягує з відповідачки на користь держави судовий збір у розмірі у розмірі 12 156,35 грн.
Керуючись нормами ст. 2, 5, 12, 141, 209, 247, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на майно задовольнити повністю.
Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на жилий будинок з відповідними господарськими та побутовими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , житловою площею 28,20 кв.м., який ним придбано за особисті кошти за Договором купівлі продажу житлового будинку від 27.03.2003, у ОСОБА_7 , і який посвідчено Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Трубніковою Н.В. 27.03.2003, зареєстровано в реєстрі за № 593.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 12 156,35 грн.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 .
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
30.03.2026 Суд перейшов до стадії ухвалення рішення.
Судове рішення ухвалено та складено 02.04.2026.

Суддя В.М. Маркєлова