ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2026 року 
м. Черкаси 

Справа № 692/1411/25		
Провадження № 22-ц/821/725/26		
категорія 304090000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В. 
суддів: Новікова О.М., Фетісової Т.Л.
за участю секретаря: Руденко А.О. 

учасники справи: 
позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал»,
відповідач: ОСОБА_1 ,
представник відповідача: адвокат Баладига Сергій Павлович, 

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Баладиги Сергія Павловича на рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 07 січня 2026 року (ухваленого під головуванням судді Чепурного О.П. в приміщенні Драбівського районного суду Черкаської області) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

02 жовтня 2025 року ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 11.02.2023 між ТОВ «Мілоан» та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір №100558759, відповідно до умов якого відповідач отримав 10 000,00 грн зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені кредитним договором. 
Кредитний договір підписано шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Укладення кредитного договору підтверджується анкетою-заявою на кредит №100558759 від 11.02.2023. 
Вказує, що ТОВ «Мілоан» умови кредитного договору виконало в повному обсязі, надавши відповідачу кредит, однак відповідач не виконав належним чином умов кредитного договору.

30.05.2023 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» укладено договір відступлення прав вимоги №98-МЛ/Т, згідно якого позивач набув статусу нового кредитора та отримав право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «Мілоан», в тому числі і до ОСОБА_1 .
Сума заборгованості відповідача відповідно до витягу з реєстру боржників до договору відступлення прав вимоги №98-МЛ/Т від 30.05.2023 становить 37 650,00 грн, з яких: -10 000,00 грн прострочена заборгованість за сумою кредиту; -27 150,00 грн прострочена заборгованість за сумою відсотків; -500,00 грн прострочена заборгованість за комісією.
На підставі наведеного, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» просило суд ухвалити рішення яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором №100559759 від 11.02.2023 в загальному розмірі 37 650,00 грн, сплачений судовий збір у сумі 2 422,40 та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 07 січня 2026 року позов - задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором №100558759 від 11.02.2023 в розмірі 37 650,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» судові витрати в розмірі 2 422,40 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 8 000,00 грн, а всього 10 422,40 грн. 
Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивовано тим, що відповідач свої зобов`язання належним чином не виконував,що призвело до виникнення заборгованості, у зв`язку з чим з нього на користь позивача належить стягнути суму боргу за тілом кредиту в розмірі 10 000,00 грн.
Задовольняючи вимоги в частині стягнення відсотків, суд першої інстанції виходив із того, що надані позивачем докази свідчать, що заборгованість за відсотками нараховувалась з урахуванням пролонгації строку дії договору та відповідно умов кредитного договору.
Вирішуючи вимоги в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив із того, що надані позивачем докази підтверджують понесення ним витрат на правничу допомогу, а за відсутності клопотання про зменшення розміру цих витрат, дійшов висновку про стягнення витрат у визначеному позивачем розмірі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

04 лютого 2026 року представник ОСОБА_1 – адвокат Баладига С.П. подав через систему «Електронний суд» апеляційну скаргу, в якій просив змінити рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 07 січня 2026 року , зменшивши суму заборгованості за кредитним договором № 100558759 від 11.02.2023 до 10 000,00 грн та витрати на правничу допомогу до 1 000,00 грн, вважаючи, що при прийнятті оскаржуваного рішення суд не дотримався вимог процесуального закону щодо повного та всебічного дослідження обставин, внаслідок чого було прийнято необґрунтоване та незаконне рішення.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач не визнає та заперечує проти стягнення з нього відсотків в розмірі 27 150,00 грн та комісії 500,00 грн за кредитним договором, оскільки він має статус військовослужбовця та згідно п. п. 15 ч. 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», звільнений від сплати відсотків та комісії.
Відповідно до довідки ВЧ НОМЕР_1 від 27.11.2025, витягу з наказу ВЧ НОМЕР_1 від 19.11.2025, військового квитка ОСОБА_1 з 19.11.2025 по теперішній час проходить військову службу за мобілізацією.
Просить звернути увагу, що відповідач є діючим військовослужбовцем та не був присутній у судовому засіданні. Розгляд справи відбувся за відсутності сторін та без належного повідомлення скаржника, у зв`язку з чим він був позбавлений можливості надати докази проходження військової служби.
Просив визнати причини неподання доказів до суду першої інстанції поважними та долучити їх до матеріалів справи.
Також не погоджується із рішенням суду в частині вирішення питання щодо витрат на правничу допомогу, вважаючи, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Сума витрат на правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн є завищеною та не відповідає критерію розумності таких витрат, розумним та реальним розміром витрат є 1 000,00 грн і такий розмір є співмірним зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, відповідає критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу Черкаського апеляційного суду не надходив

Фактичні обставини справи

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 11.02.2023, між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит № 100558759 , відповідно до п.1.2 договору, сума кредиту становить 10 000,00 грн., загальним строком 105 днів з 11.02.2023 і складається з пільгового та поточного періодів. 
Пільговий період складає 15 днів, що настає з дати видачі кредиту та завершується 26.02.2023 .
Згідно п.1.3.2 поточний період складає 90 днів, що настає з дня, наступного за днем завершення пільгового періоду і закінчується 27.05.2023 (дата остаточного погашення заборгованості). 
Згідно п.1.5. загальні витрати позичальника за пільговий період складають 650,00 грн в грошовому виразі та 363,00 грн відсотків річних у процентному значенні (орієнтовна реальна річна процентна ставка за пільговий період), загальні витрати за кредитом (за весь строк кредитування) складають 27 650,00 грн в грошовому виразі та 961,00 відсотків річних у процентному значенні (орієнтовна реальна річна процентна ставка на весь строк кредитування). Орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника за пільговий період складає 10 650,00 грн. Орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника (за весь строк кредитування) складає 37 650,00 грн.
Згідно з графіком платежів за договором про споживчий кредит № 100558759 від 11.02.2023 загальна вартість кредиту становила 37 650,00 грн, з яких 10 000,00 грн – сума кредиту, 27 150,00 грн – проценти за користування кредитом, 500,00 грн – комісія за надання кредиту. Дата видачі кредиту – 02.11.2023, дата платежу – 27.05.2023.
Відповідно до довідки про ідентифікацію підтверджується, що одноразовим ідентифікатором S97635 укладено договір відповідачем. До даного договору додано заяву на отримання кредиту, анкету-заяву на кредит №100558759 від 11.02.2023. 
Також в матеріалах справи наявна виписка з особового рахунку за кредитним договором №100558759 від 11.02.2023.
Перерахування коштів відповідачу підтверджується платіжним дорученням №59197544 від 11.02.2023, де зазначено отримувача ОСОБА_1 сума перерахування 10 000,00 грн, призначення платежу: кошти згідно договору 100558759.
Згідно договору відступлення прав вимоги №98-МЛ/Т від 30.05.2023 ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» уклали договір про відступлення прав вимоги, згідно якого позивач набув статусу нового кредитора та отримав право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «Мілоан», в тому числі і до ОСОБА_1 .
До даного договору додано акт приймання-передачі реєстру боржників. З витягу з реєстру боржників вбачається, що під №832 значиться боржник ОСОБА_1 , сума заборгованості за кредитним договором №100558759 складає 37 850,00 грн. 

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, розгляд даної справи з ознаками малозначності згідно із ч. ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
В повній мірі зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає. 
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України).
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Згідно зі ст.3 Закону України «Про електрону комерцію» електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично – у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Вказані правові висновки щодо укладення договору в електронній формі викладені у постанові Верховного Суду від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19.
Відповідно до ст.ст.509-510, 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Загальними умовами зобов`язання є те, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. (ст.525, 625 ЦК України).
Згідно зі ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Відповідно до ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (ст.612 ЦК України).
З матеріалів справи вбачається, що договір про споживчий кредит №100558759 (індивідуальна частина) від 11.02.2023 укладений в електронній формі, що відповідає приписам ст. 207 ЦК України із застосуванням Закону України «Про електронну комерцію» та підписаний сторонами, відповідно до вимог ст. 12 вказаного Закону.
Із копії кредитного договору та анкети-заяви на кредит №100558759 від 11.02.2023 вбачається, що відповідач ідентифікував себе в інформаційно-телекомунікаційній системі, надавши ТОВ «Мілоан» свої персональні дані, подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту.
Разом з договором про споживчий кредит № 100558759 від 11.02.2023 відповідачем було підписано шляхом електронного підпису одноразовим ідентифікатором паспорт споживчого кредиту.
Із довідки про ідентифікацію вбачається, що клієнт ОСОБА_1 , з яким укладено договір № 100558759 від 11.02.2023, ідентифікований ТОВ «Мілоан». Акцепт договору позичальником (підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора): одноразовий ідентифікатор S97635, дата відправки ідентифікатора позичальнику 11.02.2023, номер телефону/електронна пошта, на яку було відправлено ідентифікатор +380 636710742.
Крім того, у довідці про ідентифікацію передбачено усі персональні дані відповідача, зокрема, РНОКПП та дату народження, що належать відповідачу і не спростовано стороною відповідача під час розгляду справи в апеляційному порядку.
Колегія суддів звертає увагу, що номер телефону, на який було надіслано одноразовий ідентифікатор, належить відповідачу, оскільки вказаний номер телефону вказаний представником відповідача у апеляційній скарзі. 
З досліджених судом доказів встановлено, що між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, який оформлений в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатора, і такі дії сторін відповідають приписам чинного законодавства.
Оскільки даний договір укладено за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, доступ до якої забезпечується споживачу через веб-сайт або мобільний додаток, та ОСОБА_1 підписав його електронним підписом одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем), то без отримання відповідного ідентифікатора, без здійснення входу до інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, такий договір не був би укладений.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19 (провадження № 61-1602св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21), від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 08 серпня 2022 року у справі № 234/7298/20 (провадження № 61-2902св21).
Отже, із наведеного слідує, що відповідач уклав із ТОВ «Мілоан» електронний договір та підписав такий у порядку, визначеному ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» (електронним підписом одноразовим ідентифікатором ), а тому договір вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Крім того, відповідачем в апеляційній скарзі не оспорюється факт укладення кредитного договору та отримання коштів у розмірі 10 000,00 грн.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту у розмірі 10 000,00 грн.
Вирішуючи спір в частині нарахування відсотків за користування кредитними коштами, суд першої інстанції виходив із того, що надані позивачем докази свідчать, що заборгованість за відсотками нараховувалась з урахуванням пролонгації строку дії договору та відповідно умов кредитного договору, та дійшов висновку, що сума заборгованості за відсотками становить 27 150,00 грн.
В апеляційній скарзі сторона відповідача оскаржує рішення суду, зокрема, і в частині стягнення заборгованості за відсотками, посилаючись на п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та вважає, що відповідач звільнений від сплати відсотків та комісії.
На підтвердження вказаного надано довідку військової частини НОМЕР_2 №2486/13269 від 27.11.2025, копію Витягу із наказу військової частини НОМЕР_1 №332 від 19.11.2025, копію військового квитка серії НОМЕР_3 ; при цьому, представник відповідача просить визнати причини неподання доказів до суду першої інстанції поважними та долучити їх до матеріалів справи.
Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів виходить із наступного.
Щодо долучених стороною відповідача доказів до апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частиною восьмою статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Отже, єдиний винятковий випадок, коли є можливим прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом строку, – це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи, у цьому випадку на відповідача.
У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Тлумачення змісту пункту 6 частини другої статті 356, частин першої, другої та третьої статті 367 ЦПК України вказує на те, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі подання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції, враховуючи, що подані стороною відповідача до апеляційної інстанції докази ( копія військового квитка, копія витягу із наказу військової частини НОМЕР_1 від 19.11.2025 та довідка № №2486/13269 від 27.11.202) не могли бути подані до суду першої інстанції з поважних та не залежних від відповідача обставин, вважає за доцільне їх прийняти.
З доданих доказів судом апеляційної інстанції установлено, що відповідач ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації в військовій частині НОМЕР_1 з 19 листопада 2025 року.
Відповідно до вимог пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.
Отже, на відповідача ОСОБА_1 поширюються пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а саме: не повинні нараховуватися штрафні санкції, пеня та проценти за користування кредитом саме з 19 листопада 2025 року і по даний час.
При зверненні із даним позовом ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» на підтвердження розміру заборгованості за договором про споживче кредитування №100558759 від 11.02.2023 надало розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що відсотки за вказаним кредитним договором нараховувались у період з 11.02.2023 по 27.05.2023.
Встановивши, що у період з 19.11.2025 і по даний час відповідач перебуває на військовій службі у лавах ЗСУ, а заборгованість за відсотками нараховувалась у період з 11.02.2023 по 27.05.2023, тобто на відповідача не поширюється дана пільга, оскільки нарахування відсотків здійснювалось відповідно умов договору та до вступу відповідача на військову службу.
Розмір заборгованості за вказаним кредитним договором відповідає визначеному позивачем розміру заборгованості за тілом кредиту та нарахованими відсотками, та узгоджується із умовами договору та Графіку платежів, тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що кредитна заборгованість відповідача за договором про споживче кредитування №100558759 від 11.02.2023 складає 37 650,00 грн.
Крім того, відповідачем вказаний розмір не спростовано та не наведено власних розрахунків заборгованості.
В апеляційній скарзі сторона відповідача також не погоджується із рішенням суду в частині вирішення питання витрат на правничу допомогу, вважаючи, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Частинами першою та другою статті 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з пунктом третім частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частини перша, друга статті 137 ЦПК України).
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч.3 ст. 141 ЦПК України). При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормовані ч.4 ст.141 ЦПК України, визначені також положеннями ч.ч. 6,7,9 ст.141 цього Кодексу.
Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Разом із тим, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст. 137, ч.8 ст.141 ЦПК України).
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Під час розгляду даної справи судом першої інстанції встановлено, що на підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу було надано копію договору про надання правової (правничої) допомоги №0107 від 01.07.2025 року з адвокатським об`єднанням «Апологет», акт №1482 наданих послуг від 05.09.2025 року, детальним описом наданих послуг до Акту №1482 від 05.09.2025 року.
Суд першої інстанції, посилаючись на ст. 141 ЦПК України та відсутність клопотання відповідача про зменшення витрат на правничу допомогу, дійшов висновку про задоволення заяви та стягнення з відповідача на користь позивача понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується із вказаним висновком суду, оскільки при визначенні розміру витрат на правничу допомогу у даній справі, суд першої інстанції не врахував співмірність витрат на правову допомогу та складність даної справи.
Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач з 19.11.2025 перебуває на військовій службі і не зміг подати до суду клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції, проте, дане клопотання міститься в апеляційній скарзі, тому колегія суддів вважає за необхідне його врахувати.
Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, зважаючи на співмірність витрат на правову допомогу та складність даної справи, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи та обсяг фактично витраченого часу за надані послуги, колегія суддів дійшла до висновку, що заявлені представником позивача витрати на суму 8 000,00 грн за ознайомлення з матеріалами кредитної справи, усної консультації, погодження правової позиції клієнта та складання в суді першої інстанції позову не відповідають критерію розумності, не зовсім є співрозмірними із складністю виконаної роботи, а їх відшкодування, за відсутності достатнього обґрунтування з огляду на обставини справи, матиме надмірний характер.
За наведених підстав, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга в частині розподілу витрат на правничу допомогу з відповідача на користь позивача підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції в цій частині до зміни, із зменшенням суми витрат на правничу допомогу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з 8 000,00 грн до 3 500,00 грн.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга в частині розподілу судових витрат, зокрема, витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції в цій частині до зміни. 
Таким чином, апеляційний суд вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим по суті позовних вимог, проте суд дійшов помилкового висновку при вирішенні питання розподілу судових витрат, зокрема, витрат на правничу допомогу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції. Однак, оскільки судом першої інстанції невірно вирішено питання розподілу судових витрат, то апеляційний суд дійшов висновку, що рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 07 січня 2026 року підлягає зміні в частині вирішення питання витрат на правову допомогу.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Баладиги Сергія Павловича -задовольнити частково.
Рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 07 січня 2026 рокув частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» витрат на правничу допомогу - змінити, зменшивши суму зазначених витрат із 8 000,00 грн. до 3 500,00 грн.
В іншій частині рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 07 січня 2026 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча         О.В. Карпенко

Судді          О.М. Новіков

Т.Л. Фетісова