ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/674/25 Суддя (судді) першої інстанції: Дубіна М.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Грибан І.О.
судді:  Беспалов О.О.
Ключкович В.Ю.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області та ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,
У С Т А Н О В И В:

16.01.2025 Позивач звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області , у якому просив суд:
-визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі ГУ ПФУ в Житомирській області) від 08.10.2024 №253350004566 про відмову у призначенні пенсії за віком;
-зобов`язати ГУ ПФУ в Житомирській області зарахувати до його загального страхового стажу періоди роботи з 01.09.2000 по 30.09.2000, з 01.10.2000 по 31.10.2000, з 07.11.2000 по 30.11.2000, з 03.12.2000 по 31.12.2000, з 06.01.2001 по 31.01.2001, з 24.02.2001 по 28.02.2001, з 18.03.2001 по 31.03.2001, з 16.04.2001 по 30.04.2001, з 14.05.2001 по 31.05.2001, з 15.06.2001 по 01.08.2001, з 27.11.2001 по 21.01.2002, з 12.02.2002 по 25.03.2002 та з 05.11.2004 по 30.06.2024, що становлять 17 років 03 місяці 13 днів.
На обґрунтування позовних вимог вказує на протиправність оспорюваного рішення ГУ ПФУ в Житомирській області, яким йому відмовлено у призначенні пенсії за віком, оскільки положення Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058-IV) не наділяє Правління Пенсійного фонду України повноваженнями самостійно встановлювати порядок, згідно із яким після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається інший територіальний орган Пенсійного фонду України, що призначає пенсію. Також позивач зазначає, що відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків для нарахування пенсії за період з 01.09.2000 по 25.03.2002 не є підставою для позбавлення його права на призначення пенсії за віком, оскільки на особу не може перекладатись вина страхувальників та державних органів, які відповідно до закону не застосовували адміністративну або кримінальну відповідальність до винних осіб, за порушення законодавства про сплату страхових внесків, а також через те, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а тому не може впливати на його особисті права.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2025 року позовні вимоги задоволено частково: 
- визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 08.10.2024 № 253350004566 «Про відмову в призначені пенсії».
- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до загального страхового стажу позивача періоди його роботи: з 01.09.2000 по 30.09.2000, з 01.10.2000 по 31.10.2000, з 07.11.2000 по 30.11.2000, з 03.12.2000 по 31.12.2000, з 06.01.2001 по 31.01.2001, з 24.02.2001 по 28.02.2001, з 18.03.2001 по 31.03.2001, з 16.04.2001 по 30.04.2001, з 14.05.2001 по 31.05.2001, з 15.06.2001 по 01.08.2001, з 27.11.2001 по 21.01.2002, з 12.02.2002 по 25.03.2002, - та повторно розглянути заяву про призначення пенсі за віком від 01.10.2024.
Не погоджуючись з рішенням суду в частині неврахування позовних щодо зарахування до стажу роботи періоду з 05.11.2004 по 30.06.2024, позивач подав апеляційну скаргу. В якій , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, просить оскаржуване рішення змінити, доповнивши абзац третій резолютивної частини після слів «по 25.03.2002» словосполученням : «з 05.11.2004 по 30.06.2024, який становить 17 років 3 місяця 13 днів». Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у відзиві на позовну заяву відповідач додав відомості на позивача, як застраховану особу форми ОК-5 від 01.10.2024, у яких зазначає про сплату щомісячних страхових внесків у період з 05.11.2004 по 30.06.2024 у сумі меншій ніж мінімальний страховий внесок. Тому позивач вважає, що ці обставини можуть бути підставою для позбавлення його права на призначення пенсії.
Також, не погоджуючись з рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Апеляційна скарга обґрунтована тими ж доводами що і відзив на позовну заяву. 
Відзиви на апеляційні скарги сторонами не подавалися, що не перешкоджає її розгляду по суті.
Переглядаючи справу в межах доводів апеляційних скарг на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом 01.10.2024 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після досягнення 60 років, звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення йому пенсію за віком відповідно до Закону № 1058-IV, після реєстрації якої та сканування копій документів засобами програмного забезпечення була передана за принципом екстериторіальності до відповідача.
Розгляд заяви здійснювався Головним управління Пенсійного фонду України в Житомирській області за принципом екстериторіальності відповідно до постанови Правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 №25-1 «Про затвердження Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України».
За наслідками розгляду цієї заяви 08.10.2024 відповідач прийняв рішення №253350004566 «Про відмову в призначені пенсії», яким позивачеві відмовлено у призначенні пенсії за віком з мотивів недостатності страхового стажу, зарахувавши 29 років 0 місяців 19 днів, та не зараховано до страхового стажу позивача періоди його роботи відповідно до трудової книжки: з 01.09.2000 по 30.09.2000, з 10.10.2000 по 31.10.2000, з 07.11.2000 по 30.11.2000, з 03.12.2000 по 31.12.2000, з 06.01.2001 по 31.01.2001, з 24.02.2001 по 28.02.2001, з 18.03.2001 по 31.03.2001, з 16.04.2001 по 30.04.2001, з 14.05.2001 по 31.05.2001, з 15.06.2001 по 01.08.2001, з 27.11.2001 по 21.01.2002, з 12.02.2002 по 25.03.2002. Як підставу у не зарахуванні зазначених періодів до страхового стажу вказано відсутність відомостей про сплату внесків в реєстрі застрахованих осіб. При цьому, зазначено, що згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.1998 №794 «Про затвердження Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування» з 01.07.2000 персоніфікований облік відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, є обов`язковим.
Вважаючи таке рішення про відмову в призначенні пенсії за віком протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не може нести відповідальність у вигляді позбавлення права на включення періодів роботи з 01.09.2000 по 30.09.2000, з 01.10.2000 по 31.10.2000, з 07.11.2000 по 30.11.2000, з 03.12.2000 по 31.12.2000, з 06.01.2001 по 31.01.2001, з 24.02.2001 по 28.02.2001, з 18.03.2001 по 31.03.2001, з 16.04.2001 по 30.04.2001, з 14.05.2001 по 31.05.2001, з 15.06.2001 по 01.08.2001, з 27.11.2001 по 21.01.2002, з 12.02.2002 по 25.03.2002 до страхового стажу за порушення, вчинене роботодавцем, оскільки обов`язок зі сплати страхових внесків до Пенсійного фонду України за застрахованих осіб, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцями, та обов`язок своєчасної реєстрації роботодавців у пенсійних органах як платників страхових внесків, покладений виключно на роботодавців, які є страхувальниками осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, та платниками таких внесків, а контроль за повнотою та своєчасністю страхових внесків покладений на уповноважені контролюючі органи відповідно до вимог чинного законодавства.
Щодо вимог про зобов`язання ГУ ПФУ в Житомирській області зарахувати до загального страхового стажу періоди роботи з 05.11.2004 по 30.06.2024,суд першої інстанції вважав їх необґрунтованими, оскільки відповідно до змісту оспорюваного рішення від 08.10.2024 за №253350004566, ці періоди не є спірними.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-№1058-IV від 09.07.2003 (далі Закон №1058-IV) розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.
Право на отримання пенсії та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку, чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідно виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом (п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону №1058-IV).
Так, статтею 24 Закону №1058-IV встановлено, що страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше.
Умови призначення пенсії за віком регламентовані положеннями статті 26 Закону №1058-IV.
На момент первинного звернення позивача за призначенням пенсії за віком 01.10.2024 частиною другою статті 26 Закону № 1058-IV було визначено, що починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року.
При цьому, частиною другою статті 26 Закону № 1058-IV визначено, що у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - від 24 до 34 років;
У разі відсутності, починаючи з 01.01.2019, страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу від 15 років.
Закон №1058-IV набрав чинності 01.01.2004. До 01.01.2004, обчислення стажу роботи для призначення пенсій здійснювалося за нормами статті 56 Закону України від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон № 1788-ХІІ).
Порядок підтвердження стажу регламентовано у статті 62 Закону №1788-ХІІ, яка визначає, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок № 637), передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до пункту 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (далі - Порядок №22-1, у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1 зі мінами).
Пунктом 4.7 розділу ІV Порядку №22-1 встановлено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Згідно із підпунктом 2 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1 до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: документи про стаж, що визначені Порядком № 637. За періоди роботи після впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - персоніфікований облік) орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18.06.2014 № 10-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08.07.2014 за № 785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27.03.2018 № 8-1) (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення (далі - індивідуальні відомості про застраховану особу).
За приписами частин першої, третьої статті 44 Закону №1058-IV призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом. Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
Відповідно до частини п`ятої статті 45 Закону №1058-IV документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.
Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що основним документом, який підтверджує трудовий стаж, є трудова книжка. При цьому лише у разі відсутності трудової книжки або записів у ній органи Пенсійного фонду мають право встановлювати трудовий стаж на підставі інших первинних документів. У разі сумніву органу, що призначає пенсію, у належності та обґрунтованості поданих заявником документів, в нього є право перевірити надані заявником документи шляхом звернення до установ, підприємств, організацій, де працював заявник, із відповідними запитами.
Таким чином, необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.
Колегія суддів враховує, що відповідно до Інструкції про ведення трудових книжок, затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110 (далі - Інструкція № 58), чинної на час внесення записів до трудової книжки позивача, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника; трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Відповідно до пункту 2.4 Інструкції № 58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Відповідно до пункту 2.6 Інструкції, у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.
У разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів (пункт 4.1 Інструкції № 58).
Системний аналіз вказаних правових норм вказує, що законодавством визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку. Всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб, насамперед керівником підприємства, установи, організації в порядку, строк та спосіб, передбачений відповідним законодавством. Самостійне внесення працівником відомостей щодо своєї трудової діяльності, а також внесення виправлень у разі неправильного або неточного запису не передбачено.
Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган.
Також слід зазначити, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.08.2019 у справі №654/890/17 (провадження №К/9901/22832/18).
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем оспорюється законність та правомірність рішення відповідача від 08.10.2024 за №253350004566, яким позивачу до страхового стажу не зараховано періоди його роботи згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 від 06.04.1982року: з 01.09.2000 по 30.09.2000, з 10.10.2000 по 31.10.2000, з 07.11.2000 по 30.11.2000, з 03.12.2000 по 31.12.2000, з 06.01.2001 по 31.01.2001, з 24.02.2001 по 28.02.2001, з 18.03.2001 по 31.03.2001, з 16.04.2001 по 30.04.2001, з 14.05.2001 по 31.05.2001, з 15.06.2001 по 01.08.2001, з 27.11.2001 по 21.01.2002, з 12.02.2002 по 25.03.2002. 
Підстава - відсутність відомостей про сплату внесків в реєстрі застрахованих осіб.
Відповідно до приписів статті 1 Закону №1058-IV , страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування;
страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону;
страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Відповідно до частини першої статті 15 Закону №1058-IV платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону, і застраховані особи, зазначені в частині першій статті 12 цього Закону.
Статтею 20 Закону №1058-IV передбачено, що страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.
Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.
Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.
Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Відповідно до статті 106 Закону №1058-IV виконавчі органи Пенсійного фонду накладають на посадових осіб, які вчинили правопорушення, адміністративні стягнення у разі, зокрема, несплати або несвоєчасної сплати страхових внесків, у тому числі авансових платежів.
Страхові внески є умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті. Перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Отже, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несплату, несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків, законом покладено на страхувальника, який здійснив нарахування цього внеску та утримання його із заробітної плати позивача.
Колегія суддів, враховує те, що на виконання Указу Президента України від 04.05.1998 №401 «Про заходи щодо впровадження персоніфікованого обліку відомостей у системі обов`язкового державного пенсійного страхування» Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 04.06.1998 №794 «Про затвердження Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування», пунктом 3 якої установлено, що починаючи з 01.07.2002 обчислення пенсій відповідно до Закону № 1788-ХІІ здійснюється із заробітку особи за період роботи після 01.07.2000 за даними системи персоніфікованого обліку.
Відповідно до частини першої статті 21 Закону №1058-IV персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється з метою обліку застрахованих осіб, учасників накопичувальної системи пенсійного страхування та їх ідентифікації, а також накопичення, зберігання та автоматизованої обробки інформації про облік застрахованих осіб і реалізацію ними права на страхові виплати у солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та накопичувальній системі пенсійного страхування. Персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування є складовою частиною Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, порядок ведення якого встановлюється Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
З системного аналізу наведених правових норм слідує, що при виникненні у територіального органу Пенсійного фонду України сумнівів щодо права позивача на отримання пенсії, відповідач має право перевіряти достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 22.05.2018 у справі №439/1148/17, від 03.10.2018 у справі №235/2873/17, від 27.02.2018 у справі №681/813/17, від 22.05.2018 у справі №683/977/17, від 10.07.2018 у справі №709/1360/17.
Отже, порушення страхувальником вимог законодавства щодо порядку та строків сплати страхових внесків тягне негативні наслідки лише щодо самого страхувальника (зокрема, у вигляді сплати недоїмки, штрафних санкцій та пені) та не може мати негативних наслідків для застрахованої особи у вигляді незарахування до страхового стажу періоду роботи, протягом якого такій особі нараховувалася заробітна плата, на яку у свою чергу нараховувалися страхові внески, проте не з вини застрахованої особи страхові внески не були зараховані на відповідні рахунки або зараховувалися в рахунок сплати заборгованих страхувальником сум недоїмки, штрафів та пені у порядку календарної черговості їх виникнення.
Крім того, несвоєчасна сплата підприємством страхових внесків, за умови підтвердження роботи особи на такому підприємстві, отримання заробітної плати та утримання з неї єдиного соціального внеску, не повинна порушувати законні права та інтереси позивача як застрахованої особи, зокрема, порушувати його право на належне пенсійне забезпечення, оскільки обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до Пенсійного фонду покладено на роботодавця, а тому їх несплата не може позбавляти працівників права на зарахування періоду роботи до страхового стажу, фактично позбавляючи особу права власності на пенсію в належному розмірі.
Таким чином, виходячи з матеріалів справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що записи про трудову діяльність позивача у трудовій книжці оформлені належним чином, засвідчені підписами та скріплені печатками установи, є належними та допустимими доказами на підтвердження страхового (трудового) стажу позивача, а сам позивач не може нести відповідальність у вигляді позбавлення права на включення періодів роботи з 01.09.2000 по 30.09.2000, з 01.10.2000 по 31.10.2000, з 07.11.2000 по 30.11.2000, з 03.12.2000 по 31.12.2000, з 06.01.2001 по 31.01.2001, з 24.02.2001 по 28.02.2001, з 18.03.2001 по 31.03.2001, з 16.04.2001 по 30.04.2001, з 14.05.2001 по 31.05.2001, з 15.06.2001 по 01.08.2001, з 27.11.2001 по 21.01.2002, з 12.02.2002 по 25.03.2002 до страхового стажу за порушення, вчинене роботодавцем, оскільки обов`язок зі сплати страхових внесків до Пенсійного фонду України за застрахованих осіб, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцями, та обов`язок своєчасної реєстрації роботодавців у пенсійних органах як платників страхових внесків, покладений виключно на роботодавців, які є страхувальниками осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, та платниками таких внесків, а контроль за повнотою та своєчасністю страхових внесків покладений на уповноважені контролюючі органи відповідно до вимог чинного законодавства.
Ці висновки суду першої інстанції узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 27.03.2018 у справі №208/6680/16-а, від 04.09.2018 у справі №482/434/17, від 25.11.2019 у справі №242/2088/17.
Колегія суддів враховує, що реалізовуючи обов`язок держави щодо забезпечення реалізації права особи на соціальний захист, територіальний орган пенсійного фонду, в межах наданих йому повноважень та відповідно до чинного законодавства, повинен сприяти такій особі у реалізації права на призначення їй пенсії, зокрема, шляхом перевірки правильності оформлення заяви, відповідності викладених у ній відомостей, змісту і належності оформлення, а у випадку їх невідповідності - роз`яснити такій особі її права, а також надати строк для усунення виявлених недоліків. Також у випадку виникнення сумнівів щодо достовірності поданих позивачем документів, відповідач наділений правом звернення до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій з метою отримання інформації, необхідної для здійснення їхньої діяльності, а також зобов`язаний письмово повідомляти заявника про надання додаткових документів.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідачем не надано жодних доказів, які б свідчили про дії спрямовані на проведення перевірки відповідності змісту трудової книжки, а саме первинним документам, які підтверджують характер виконуваної роботи, підприємства, на яких працював позивач, для призначення пенсії.
Якщо ж поданих позивачем документів для зарахування до страхового стажу спірних періодів було недостатньо, орган Пенсійного фонду мав всі правові підстави для того, щоб самостійно витребувати документи, необхідні для перевірки трудового стажу позивача, провести перевірку, зустрічну перевірку для з`ясування спірних обставини, повідомити позивача про те, які документи необхідно подати додатково, натомість за обставинами справи відповідачем жодних дій вчинено не було, поклавши весь тягар відповідальності на позивача.
Отже, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, не може бути підставою для незарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи на такому підприємстві. Відтак, відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків для нарахування пенсії не є підставою для незарахування позивачу окремих періодів його роботи у Приватному сільськогосподарському підприємстві - колгоспі «Червоний маяк» та в Холминському державному лісовому господарстві через несплату підприємством страхових внесків до Пенсійного фонду України.
Таким чином, спірні періоди роботи з 01.09.2000 по 30.09.2000, з 01.10.2000 по 31.10.2000, з 07.11.2000 по 30.11.2000, з 03.12.2000 по 31.12.2000, з 06.01.2001 по 31.01.2001, з 24.02.2001 по 28.02.2001, з 18.03.2001 по 31.03.2001, з 16.04.2001 по 30.04.2001, з 14.05.2001 по 31.05.2001, з 15.06.2001 по 01.08.2001, з 27.11.2001 по 21.01.2002, з 12.02.2002 по 25.03.2002, мають бути зараховані відповідачем до страхового стажу позивача.
Щодо позовних вимог позивача про зобов`язання ГУ ПФУ в Житомирській області зарахувати до загального страхового стажу періоди роботи з 05.11.2004 по 30.06.2024, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про їх необґрунтованість, оскільки у рішення від 08.10.2024 №253350004566 періоди роботи з 05.11.2004 по 30.06.2024 не визначаються як спірні чи ті ,що не зараховуються до страхового стажу, у зв`язку із чим у суду відсутні підстави вважати, що право позивача у цій частині порушено., а вирішення спору на майбутнє судом не допускається.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про протиправність оскаржуваного рішення відповідача, необхідність його скасування та задоволення позовних вимог частково.
Також, судом першої інстанції, при обранні способу захисту порушеного права, відповідно до вимог частини четвертої статті 245 КАС України, вірно враховано, що обчислення стажу відноситься до компетенції органів Пенсійного фонду, і суд не може перебирати на себе таку функцію та здійснювати розрахунок страхового стажу особи та визначати його достатність для призначення пенсії.
У постанові від 26.09.2023 у справі № 420/5833/19 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зауважив, що дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує останнього вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. Натомість, застосування такого способу захисту прав, свобод та інтересів позивача як зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, є правильним тоді, коли останній розглянув клопотання заявника та прийняв рішення, яким відмовив у його задоволенні.
Тобто, у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Якщо ж таким суб`єктом владних повноважень на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт владних повноважень дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати його прийняти рішення з урахуванням оцінки суду.
Інші доводи апеляційних скарг висновки суду першої інстанції не спростовують та відхиляються колегією суддів за необґрунтованістю.
Колегією суддів враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області та ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя І.О. Грибан

Судді: О.О. Беспалов

В.Ю. Ключкович

(повний текст постанови складено 23.04.2026р.)