17.03.26
22-ц/812/672/26

Провадження №22-ц/812/672/26
П О С Т А Н О В А 
Іменем України
17 березня 2026 року      м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №479/1169/25 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» на заочне рішення, яке постановив Кривоозерський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Репушевської Олени Віталіївни у приміщенні цього суду 20 січня 2026 року, дата складання повного судового рішення не зазначена, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

у с т а н о в и в :

У серпні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» (далі – ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» або Товариство) звернулося із позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивовано тим, що 09 лютого 2024 р. між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №484593804, за умовами якого останній отримав позику у сумі 13800 грн. Цей договір укладений в електронному вигляді та підписаний відповідачем електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». 28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу №28/1118-01, строк дії якого закінчувався 28 листопада 2019 року. До цього договору факторингу укладалися додаткові угоди, у тому числі щодо продовження терміну дії. 10 жовтня 2024 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу №10/1024-01. Відповідно до витягу з Реєстру прав вимоги №2 від 10 жовтня 2024 року ТОВ «Таліон Плюс» передало право вимоги за кредитним договором до відповідача ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс». 04 червня 2025 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал» укладено договір факторингу №04/06/25/ю, відповідно до якого позивачу відступлено право грошової вимоги до боржників, серед яких згідно реєстру боржників, зазначений відповідач ОСОБА_1 . Всупереч умовам кредитного договору, відповідач не виконав своїх зобов`язань. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив жодних платежів для погашення заборгованостей ні на рахунки ТОВ «Юніт Капітал», ні на рахунки попередніх кредиторів. Станом на момент подання позовної заяви заборговансть відповідача за вказаним кредитним договором складає 65205 грн., з яких: 13800 грн. – заборгованість по тілу кредиту; 51405 грн. – заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом. 
Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача зазначену заборгованість за кредитом, 2422 грн 40 коп. судового збору та 7000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Правом на подання відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 не скористався. 
Заочним рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 20 січня 2026 року у задоволенні позовних вимог Товариству відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що позивач не надав суду належних, допустимих та достатніх доказів переходу до ТОВ «Таліон Плюс» права вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором №484593804, який був укладений 09 лютого 2024 року, та доказів на підтвердження оплати за договорами факторингу, тобто не доведено факту переходу права вимоги до відповідача за кредитним договором на першому етапі - від первісного кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», наступні переходи прав вимоги, які є похідними, не можуть підтвердити передання вказаного права вимоги до останнього кредитора - ТОВ «Юніт Капітал», у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що кредитним договором №484593804, укладеним між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 09 лютого 2024 року, не порушуються права і законні інтереси ТОВ «Юніт Капітал», а тому суд вважав, що позивач не має права вимагати від відповідача сплати заборгованості за вказаним кредитним договором. 
В апеляційній скарзі позивач просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду щодо недоведеності переходу права вимоги та відсутність доказів фінансування за договором факторингу не відповідають фактичним обставинам справи. Так, з урахування всіх додаткових угод до договору факторингу №28/1118-01 він залишався чинним на момент укладання кредитного договору №484593804 від 09 лютого 2024 року, а відповідно до витягу з реєстру прав вимоги до даного договору дата передачі прав вимоги до - 16 квітня 2024 р., тобто відступлення прав відбулося з визначеним та з конкретним змістом вимог. Реєстр не є разовим документом, оскільки договір факторингу передбачає (не забороняє) можливість їх укладення множинну кількість разів у випадку бажання та необхідності сторін. Підписанням реєстру прав вимоги, сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі за відповідним реєстром права вимоги. Таким чином договір №28/1118-01 є рамковою угодою, адже він підтверджує згоду двох сторін співпрацювати протягом визначеного проміжку часу, а саме з 28 листопада 2018 року – по 31 грудня 2024 року. З урахуванням визначених строків дії цього договору його виконання здійснювалось не одномоментно, а протягом всього часу його дії. За такого право вимоги за кредитним договором №484593804 від 09 лютого 2024 року перейшло до ТОВ «Таліон Плюс» 16 квітня 2024 року відповідно до підписаного сторонами реєстру прав вимоги №280, яким сторони засвідчили передачу права вимоги до боржників в повному обсязі за відповідним реєстром права вимоги. 10 жовтня 2024 року право вимоги до відповідача перейшло за договором факторингу №10/1025-01 до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», а в подальшому - відповідно до акту прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу №№04/06/25-Ю від 04 червня 2025 року від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» право вимоги перейшло до відповідача. Щодо оплати договорів факторингу позивач вказує, що виходячи із сутності договорів факторингу їх предметом є не відступлення права вимоги за конкретним договором, а передання Фактору прав вимоги, перелік яких наведений у відповідних реєстрах прав вимоги. Таким чином сторони визначили механізм відступлення прав вимоги як щодо зобов`язань, які існували на момент укладення договору, так і щодо зобов`язань, що можуть виникати в подальшому, із закріпленням їх передачі у наступних реєстрах прав вимоги, що цілком відповідає змісту та правовій природі договору факторингу. Таким чином, кожна із сторін договорів факторингу на всіх етапах переходу прав вимоги дотрималася вимог цивільного законодавства та спеціальних норм законодавства про фінансові послуги. Істотні умови договорів факторингу зазначені у тексті договорів та деталізовані у реєстрах прав вимоги до них, які є їх невід`ємними частинами, що свідчить про належність та законність укладених правочинів.
Справа з урахуванням ціни позову та положень частини 1 статті 369 ЦПК України розглянута апеляційним судом без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Рішення суду першої інстанції таким вимогам закону не відповідає.
Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, 09 лютого 2024 року ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 уклали договір кредитної лінії №484593804 (далі – Договір), за умовами якого (пункти 2.1 2.2) останній отримав кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі кредитного ліміту - 13800,00 грн. (перший транш) на умовах строковості, зворотності, платності (том1, а.с. 76-98).
Договір укладений в електронному вигляді та підписаний відповідачем електронним підписом.
Згідно із пунктами 7.1, 7.3 Договору рекомендована (не обов`язкова) дата дострокового повного повернення всієї суми кредиту – закінчення дисконтного періоду кредитування – 10 березня 2024 року, кінцева дата повернення (виплати) кредиту 11 березня 2029 року.
Відповідно до пунктів 8.1, 8.3 Договору за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти, розмір яких на момент укладання Договору становить 2,50% в день від суми залишку кредиту, що становить 9112,50грн.
Тобто сторони Договору узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, розмір процентів за користування кредитом, що свідчить про наявність волі відповідача на укладення такого електронного договору шляхом його підписання за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Виконання ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» обов`язку щодо надання грошових коштів ОСОБА_1 в сумі 13800 грн. підтверджується платіжним дорученням від 09 лютого 2024 року, яким ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало на картковий рахунок ОСОБА_1 у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 13800 грн. за договором № 484593804 від 09 лютого 2024 року, випискою з особового рахунку за цим кредитним договором, а також наданою на виконання ухвали суду Акціонерним товариством комерційним банком «ПРИВАТБАНК» випискою по рахунку ОСОБА_1 (том 1, а.с. 21, 107, 223-224).
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
При цьому згідно статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина 1 статті 205 ЦК України).
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина 1 статті 207 ЦК України).
В силу частин 1, 2 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно вимог частини 1 статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.
З матеріалів справи вбачається, що договір кредитної лінії №484593804 від 09 лютого 2024 року був вчинений в електронній формі.
Тому на нього поширюються вимоги Закону України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
Згідно пункту 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Статтею 11 цього ж суду передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарськими кодексами України, а також іншими актами законодавства. 
У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Покупець (замовник, споживач) повинен отримати підтвердження вчинення електронного правочину у формі електронного документа, квитанції, товарного чи касового чека, квитка, талона або іншого документа у момент вчинення правочину або у момент виконання продавцем обов`язку передати покупцеві товар.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію»).
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункти 6, 12 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Від відповідача до суду не надходили заперечення щодо укладання ним договору кредитної лінії 09 лютого 2024 року з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та отримання за цим договором кредитних коштів, а також про наявність заборгованості за договором та її розміру.
Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З урахуванням наведеного, а саме, що кредитний договір 09 лютого 2024 року укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» і таке не заперечується відповідачем та за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, а також наявності достатніх доказів, що грошові кошти перераховані на банківський рахунок (картку), який належить відповідачу, апеляційний суд вважає доведеним факт його укладання. Такого висновку дійшов і суд першої інстанції.
Таке ґрунтується на правових висновках, викладених Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 20 червня 2022 року у справі № 757/40396/20 (провадження № 61-850св22).
Звертаючись з позовом, ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» як новий кредитор, до якого перейшли права вимоги за укладеним ОСОБА_1 договором кредитної лінії від 09 лютого 2024 року, просило про стягнення з позичальника суми неповернутої заборгованості в сумі 65205 грн. з яких: 13800 грн. - заборгованість по кредиту; 51405 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом (а.с. 107).
Суд першої інстанції, вирішуючи спір, вважав позовні вимоги недоведеними в повному обсязі через відсутність доказів переходу права вимоги за цим договором до позивача .
Колегія суддів не погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.
Статтею 512 ЦК України визначені підстави заміни кредитора у зобов`язанні. За однією з таких підстав кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передавання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі й на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено Договором або законом. Крім того, статтею 516 ЦК України встановлено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено відповідним Договором або законом.
Згідно наявних у справі доказів 28 листопада 2018 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (Клієнт) та ТОВ «Таліон Плюс» (Фактор) уклали договір факторингу № 28/1118-01, строк дії якого закінчується 28 листопада 2019 року (том 1, а.с. 156-166).
28 листопада 2019 року ТОВ «Манівео» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали додаткову угоду №19, згідно з якою строк дії договору продовжено до 31 грудня 2020 року. При цьому інші умови договору залишилися без змін (том 1, а.с. 167). 
31 грудня 2020 року між клієнтом та фактором укладено додаткову угоду № 26 до Договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, якою сторони узгодили договір факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року у новій редакції, зокрема, продовжили строк договору до 31 грудня 2021 року (том1, а.с. 168-176).
31 грудня 2021 року сторони договору факторингу № 28/1118-01 уклали додаткову угоду №27, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2022 року. При цьому інші умови договору залишилися без змін, відповідно до договору факторингу в редакції від 31 грудня 2020 року (а.с. 178).
31 грудня 2022 року сторони договору факторингу № 28/1118-01 уклали додаткову угоду №31, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2023 року (том 1, а.с. 179).
31 грудня 2023 року сторони договору факторингу № 28/1118-01 уклали додаткову угоду №32, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2024 року (том 1, а.с. 180).
Предметом договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року (тут і далі в редакції додаткової угоди № 26 від 31 грудня 2020 року) є відступлення клієнтом фактору прав вимоги, зазначених у відповідних реєстрах прав вимоги, які фактор зобов`язується прийняти та передати в розпорядження клієнту грошові кошти за плату на умовах, визначених цим Договором (пункт 2.1).
Відповідно до п. 1.3. Договору під правом вимоги розуміється права грошових вимог Клієнта до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.
Пунктом 1.2. визначено, що перелік кредитних договорів наводиться у відповідних додатках до Договору, а саме - реєстрах прав вимоги.
Пунктом 4.1.встановлено, що наявне право вимоги переходить від Клієнта до Фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимог по формі, встановленій у відповідному додатку, а право майбутньої вимоги передається з моменту виникнення такого права до боржника та додаткового оформлення не потребує. Підписанням реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі за відповідним реєстром прав вимоги.
Згідно із підпунктом 5.3.3 договору факторингу фактор має право розпоряджатися правом вимоги на свій власний розсуд, в тому числі відступати право вимоги на користь третіх осіб.
Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 280 від 16 квітня 2024 року до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року (в редакції з урахуванням додаткових угод до нього) ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до відповідача на загальну суму 36915 грн. (том 1, а.с. 151-155).
10 жовтня 2024 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 10/1024-01, строк дії якого закінчується 31 грудня 2024 року, до умов якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором; право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними відповідного реєстру прав вимог по формі встановленій у відповідному додатку; строк дії договору сторони визначили до 04 серпня 2021 року (том 1, а.с. 140-148).
Згідно реєстру прав вимоги № 2 від 10 жовтня 2024 року, підписаного ТОВ «ФК «Онлайн Фінанси» та ТОВ «Таліон плюс», клієнт відступає фактору право вимоги до боржників, зокрема, під порядковим номером 909 - до ОСОБА_1 за договором № 484593804, сума боргу - 65205 грн., з якої 13800 грн. – сума кредиту, 51405 - проценти (том 1, а.с. 137-139).
04 червня 2025 року між ТОВ «Юніт Капітал» (фактор) та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» (клієнт) було укладено договір факторингу № 04/06/25-Ю, відповідно до умов якого фактор зобов`язався передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт - відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне у майбутньому до третіх осіб - боржників. Перелік боржників та підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог зазначені в Реєстрі боржників, який формується згідно з додатком № 1. Перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованостей відбувається в момент підписання сторонами акту приймання-передачі реєстру боржників згідно з додатком № 2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває права вимоги. Строк договору - до 30 жовтня 2026 року. При цьому у договорі факторингу визначено терміни, зокрема: боржник - позичальник клієнта, яким він надав позику, або право вимоги до яких набуте клієнтом у відповідності до іншого договору факторингу (том 1, а.с. 126-137).
04 червня 2025 року ТОВ «Юніт Капітал» (фактор) та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» (клієнт) підписали акт прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу №04/06/25-Ю, згідно якого клієнт передав, а фактор прийняв реєстр боржників в кількості 13254, після чого з урахуванням п.1.2 Договору факторингу04/06/25-Ю, до клієнта переходять права вимоги заборгованості від боржників і фактор стає кредитором по відношенню до них (том 1, а.с. 122).
У реєстрі боржників (додаток № 1 до договору факторингу № 04/06/25-Ю між ТОВ «Юніт Капітал» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс») від 04 червня 2025 року під порядковим номером 11735 зазначено боржника ОСОБА_1 , договір № 484593804, сума боргу - 65205 грн., з якої 13800 грн. – борг за кредитом, 51405 грн. - проценти за кредитом (том 1, а.с. 123-125).
За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина 1 статті 1077 ЦК України).
Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.
Частиною 1 статті 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). 
Враховуючи наведені положення закону та зміст долучених позивачем договорів факторингу, реєстрів боржників, акту приймання-передачі реєстру боржників. колегія суддів приходить до переконання, що позивач належними та допустимими доказами довів, що набув право вимоги до відповідача за договором № 484593804 від 09 лютого 2024 року.
При цьому висновок суду про недоведеність цього факту є хибним, оскільки суперечить наявним у справі доказам.
Так, висновок про недоведеність набуття ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» прав кредитора у спірних правовідносинах, суд першої інстанції обґрунтував ненаданням позивачем доказів факту відступлення права грошової вимоги за кредитним договором від первісного кредитора, оскільки право майбутньої вимоги на момент укладення договору мала би бути визначеним, тоді як жодної визначеної вимоги у ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюіс» на момент укладання договору факторінгу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року щодо відповідача ОСОБА_1 на момент укладення договору факторингу від 28 листопада 2018 року не було.
Однак, суд першої інстанції не взяв до уваги наступне.
У справі, що розглядається, право вимоги до боржника ОСОБА_1 переходило від первісного кредитора до кожного наступного нового кредитора три рази, де фінальним кредитором є ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ». Тому для перевірки існування у ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» права вимагати виконання боржниками відповідних обов`язків останній має надати докази переходу прав у зобов`язанні на кожному етапі.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.
Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі №334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі №5026/886/2012 тощо.
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження факту набуття ТОВ «Таліон Плюс», а в подальшому - ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» права вимоги до відповідача за договором кредитної ліній, позивач надав копії відповідних документів – договорів факторингу з додатковими угодами, реєстрів прав вимоги, акту прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу № 04/06/25-Ю, виписку по особовому рахунку боржника.
При цьому статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.
Договором факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року передбачено момент набуття ТОВ «Таліон плюс» права вимоги - підписання відповідного реєстру прав вимог (пункт 4.1). Аналогічні положення передбачені договорами факторингу № 10/1024-01 від 10 жовтня 2024 року (пункт 4.1) та № 04/06/25-Ю від 04 червня 2025 року (пункт 1.2).
Відповідно до частин 1 та 2 статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
ТОВ «Таліон плюс» набуло права вимоги до боржника ОСОБА_1 з моменту підписання відповідного реєстру прав вимоги до цього боржника №280 від 16 квітня 2024 року (а.с. 151-155), а позивач, відповідно, набув таке право вимоги після підписання реєстру боржників (додаток № 1 до договору факторингу № 05/07/24 між ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс») від 05 липня 2024 року.
Не ґрунтується на вимогах закону і твердження суду про неможливість передання за договором факторингу права вимоги, яке не існує на момент укладання цього договору, а виникне в майбутньому, оскільки це суперечить припису частини 1 статті 1078 ЦК України який є однозначним та зрозумілим та визначає, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). 
За такого позивач є кредитором у зобов`язанні щодо Договору, боржником за яким є відповідач.
За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно із частиною 2 статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
У частині 1 статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частини 1 та 2 статті 633 ЦК України).
Споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 11 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування»).
Відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.
Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та/або супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію») (частини 1 статті 13 Закону України «Про споживче кредитування»). 
Тобто, споживчим є будь-який кредит наданий споживачу для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Договір про споживчий кредит укладається в порядку, визначеному цивільним законодавством України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом (частина 1 статті 14 Закону України «Про споживче кредитування»).
Згідно із предметом укладеного ОСОБА_1 09 лютого 2024 року договору кредитної ліній отриманий ним кредит є споживчим, отже спірні правовідношення врегульовані окрім положень ЦК України Законом України «Про споживче кредитування». 
Відповідно до пункту 9.2.2.1 Договору позичальник зобов`язується здійснювати повернення суму кредиту та сплату нарахованих процентів на поточний рахунок кредитодавця, що вказаний в реквізитах Договору, у строки, передбачені Договором. 
Позичальник ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконував, в зв`язку з чим виникла заборгованість. 
Згідно із пунктом 9. 1.1.1 Договору кредитодавець має право вимагати від позичальника повернення суми кредиту, процентів за користування кредитом та виконання усіх інших зобов`язань, передбачених цим договором.
Натомість позивач просить стягнути у цій справі не лише прострочену заборгованість за процентами за користування кредитом, але й достроково повернути залишок кредитних коштів, оскільки відповідно до пункту 7.3 кінцева дата повернення (виплати) кредиту – 11 березня 2029 року.
Закон України «Про споживче кредитування» набув чинності 10 червня 2017 року.
Цей Закон визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері (преамбула до закону).
Тобто Закон України «Про споживче кредитування» є спеціальним у сфері регулювання споживчого кредитування в Україні.
Відповідно до частиною 4 статті 16 Закону№1734-VI «Про споживче кредитування» у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.
Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.
Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.
Отже обов`язковою умовою набуття кредитодавцем права вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі є відповідна домовленість зі споживачем та повідомлення у письмовій формі споживача про затримку у здійсненні платежів за договором із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.
Однак в матеріалах справи відсутні докази направлення на адресу ОСОБА_1 повідомлення у письмовій формі про затримку у здійсненні платежів за договором із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені, а також отримання останнім такого повідомлення.
Тому колегія суддів дійшла висновку, що позивач не набув права вимоги до відповідача на повернення суми споживчого кредиту в сумі 13800 грн., строк виплати якого ще не настав, оскільки кінцева дата його повернення 11 березня 2029 року.
Щодо стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом.
Згідно долучених позивачем до справи розрахунків заборгованості її загальний розмір складає 65205 грн., з яких: 13800 грн. – заборгованість по тілу кредиту; 51405 грн. – заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом, які нараховані за період з 09 лютого 2024 року по 10 жовтня 2024 року (том 1, а.с. 105-113).
Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. 
Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу.
Пунктом 8.3 Договору передбачено базову процентну ставку, яка становить 2,5% в день від сум залишку кредиту.
Стаття 8 Закону України «Про споживче кредитування» регулює питання реальної річної процентної ставки, денної процентної ставки та загальної вартості кредиту для споживача
Вищезазначену статтю було доповнено частиною п`ятою згідно з Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-ІХ від 22 листопада 2023 року, якою передбачено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. 
Цим Законом Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» також було доповнено пунктом 17, відповідно до якого тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати:-протягом перших 120 днів - 2,5 %;-протягом наступних 120 днів - 1,5 %.
З урахуванням змін до Закону України «Про споживче кредитування», які набрали чинності з 24 грудня 2023 року, розмір денної процентної ставки за договорами про споживчий кредит з 25 грудня 2023 року по 23 квітня 2024 року (120 днів перехідного періоду) не має бути більше 2,5 %, з 24 квітня 2024 року по 20 серпня 2024 року (наступні 120 днів перехідного періоду) - не більше 1,5 %, а з 22 серпня 2024 року - не більше 1%.
Тому умови договору кредитної лінії №484593804, який укладений 09 лютого 2024 року, мають відповідати вимогам частини 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» щодо обмеження розміру денної процентної ставки з урахуванням приписів пункту 17 Прикінцевих та перехідних положень цього закону.
У Договорі від 09 лютого 2024 року зазначена денна процентна ставка, що дорівнює 2,50% (підпункт 8.4) без застереження періоду застосування такого розміру денної процентної ставки, тоді як з 24 квітня 2024 року її розмір не може бути більшим за 1,5 %, а з 22 серпня 2024 року її розмір не може бути більшим за 1%. Тобто умови Договору щодо розміру денної процентної ставки з 23 квітня 2024 року суперечать вимогам Закону України «Про споживче кредитування», тоді як ці умови за період з 17 по 23 квітня 2024 року відповідають вимогам цього Закону, але суд першої інстанції безпідставно на це уваги не звернув.
Апеляційний суд з урахуванням наведених положень Закону України «Про споживче кредитування» звертає увагу на неприпустимість ототожнення терміну «денна процентна ставка» та обраного сторонами у Договорі порядку нарахування процентів за користування кредитом, визначеного як проценти «в день». 
Згідно із частиною 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. 
За такого умови Договору про визначення денної процентної ставки на рівні 2,50%, починаючи з 23 квітня 2024 року, обмежують права споживача ОСОБА_1 порівняно з вимогами закону щодо граничного розміру денної процентної ставки, а тому є нікчемними з дня укладання Договору.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).
Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним» (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18)). Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22)).
Оскільки у частині 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» наявний прямий припис про нікчемність умов договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, то не потребується визнання в судовому порядку таких умов Договору нікчемними. 
Натомість відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Суд першої залишив поза увагою наведені вище положення ЦК України та Закону України «Про споживче кредитування» та не зробив висновок про нікчемність умови Договору щодо денної процентної ставки на рівні 2,50% з 23 квітня 2024 року, яка є недійсною з моменту вчинення Договору, тобто нікчемною за приписами закону. 
Так, згідно із частиною 4 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» денна процентна ставка розраховується у процентах за формулою: ДПС = (ЗВСК/ЗРК)/t ? 100%, де ДПС - денна процентна ставка; ЗВСК - загальні витрати за споживчим кредитом; ЗРК - загальний розмір кредиту; t - строк кредитування у днях.
Частиною 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що для цілей обчислення реальної річної процентної ставки та денної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються: доходи кредитодавця у вигляді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо; інші витрати споживача на додаткові та/або супутні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).
За такого проценти за користування кредитом (їх розмір за весь строк кредитування) є невід`ємною складовою розрахунку денної процентної ставки, тому у разі не визначення сторонами Договору значення денної процентної ставки відсутні підстави для визнання погодженим розмір процентів за користування кредитом, починаючи з 23 квітня 2024 року (у цій справі це проценти за кожен день).
Щодо визначення судом розміру процентної ставки.
Так, виходячи з вище викладеного, у суду були підстави для обрахування процентів за користування кредитом за визначеною у Договорі ставкою -2,50% в день з дня його укладання – 09 лютого 2-024 року по 23 квітня 2024 року, що становить 25825 грн. (13800х2,50%х 75днів).
Згідно із частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до частини 3 статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого особа (зокрема, позивач чи відповідач), самостійно вирішує, зокрема, чи оскаржувати судові рішення в касаційному порядку та в яких межах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2023 року в справі № 465/6549/16-ц (провадження № 61-11927св23)).
Позивач у справі, яка переглядається, не заявляв вимоги про стягнення процентів за користування кредитом, виходячи з облікової ставки Національного банку України на підставі частини 1 статті 1048 ЦК України, тому для стягнення судом процентів з розрахунку облікової ставки Національного банку України після 23 квітня 2024 року відсутні підстави. 
За такого за встановлених у справі обставин та враховуючи наведені у цій постанові положення закону, що регулюють правовідносини у сфері споживчого кредитування, колегія суддів доходить висновку, що вимоги позивача про стягнення процентів за користування кредитом мають бути задоволені частково - в сумі 25825 грн., а тому приймає в цій часині доводи апеляційної скарги.
За такого колегія суддів частково приймає доводи апеляційної скарги
Ураховуючи те, суд неповно встановив обставини справи щодо умов кредитного договору, укладеного сторонами, помилково застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, в порушення вимог процесуального закону не дослідив в повній мірі доводи позивача, рішення суду щодо розміру заборгованості не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, а тому в силу пунктів 1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України його слід скасувати, ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, стягнувши з відповідача на користь позивача 25825 грн. – заборгованість за процентами за користування кредитом. 
Тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково.
Щодо розподілу судових витрат. 
Частиною 13 статті 141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду скасовано, заявлені позовні вимоги задоволені частково – на 40%, наявні підстави для розподілу судових витрат (сплаченого судового збору), які в суді першої та апеляційної інстанцій поніс позивач, а саме - його необхідно провести пропорційно задоволених позовних вимог.
Так, за подання позовної заяви позивач сплатив 2422 грн. судового збору, за подання апеляційної скарги – 3633 грн. 60 коп., тому на його користь з відповідача слід стягнути 2422 грн. 24 коп. судового збору ((2422+3633,60)х40%).
Керуючись статтями 367-369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» задовольнити частково.
Заочне рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 20 січня 2026 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає по АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ», ЄДРПОУ 43541163, 25825 грн. заборгованості за процентами за користування кредитом за договором кредитної лінії №484593804 та 2422 грн. 24 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

______________________________________________
Повна постанова складена 18 березня 2026 року