Справа № 569/15247/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

17 лютого 2026 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області у складі:
головуючої судді Балацької О.Р.,
за участі секретаря судового засідання Горжий М.С.,
учасників справи:
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача адвоката Корнійчук В.М.,
представника відповідача адвоката Панчелюги К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Рівне у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини,
ВСТАНОВИВ:
І. Стислий виклад позицій сторін.
В Рівненський міський суд Рівненської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини звернулася представник ОСОБА_1 адвокат Корнійчук Вікторія Миколаївна, в якій просить суд частково звільнити ОСОБА_1 від сплати заборгованості по аліментах за період з 02.01.2024 по 14.11.2024 у розмірі 23 302 грн. 25 коп., що становить половину суми заборгованості за вказаний період; стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача аліменти за минулий період з 02.11.2021 по 13.11.2024 на утримання сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно у розмірі усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.
Позовну заяву позивач мотивує тим, що після розірвання шлюбу він дізнався про стягнення з нього аліментів на двох синів, хоча старший син ОСОБА_3 фактично проживав з ним і повністю утримувався його коштом, а менший син ОСОБА_4 - з матір`ю. Вказує, що неодноразово намагався добровільно врегулювати спір з відповідачкою, у тому числі через телефонні дзвінки та звернення до неї з проханням анулювати судовий наказ, однак відповідачка ігнорувала ці спроби, ухилялася від укладення угоди щодо аліментів, приховувала своє місцезнаходження за кордоном і не повідомляла про доходи, через що виникла безпідставна заборгованість по аліментах. Позивач підкреслює, що він сплачував аліменти лише на меншу дитину, а дії відповідачки були спрямовані на особисту матеріальну вигоду, включно зі зверненнями до державного виконавця для стягнення з нього коштів за обох дітей, хоча один з них перебував на його утриманні. На підставі цього позивач просить суд частково звільнити його від заборгованості по аліментах за період з 02.01.2024 по 14.11.2024 та стягнути з відповідачки аліменти за минулий період з 02.11.2021 по 13.11.2024 на утримання старшого сина.
Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву заперечує проти позову, зазначаючи, що позивач не довів вжиття реальних заходів щодо отримання аліментів за період з 02.11.2021 по 01.01.2024, оскільки єдиним наданим доказом є лист від 01.07.2025, направлений лише за кілька тижнів до подання позову, а протягом майже чотирьох років позивач не звертався до суду чи органів опіки для стягнення коштів. Вказує, що не ухилялася від виконання батьківських обов`язків, не приховувала доходів і місцезнаходження, намагалася передавати сину речі та кошти, проте позивач перешкоджав цьому, блокуючи спілкування та передачу коштів. Стверджує, що дії відповідача щодо стягнення аліментів за судовим наказом були законними, а заборгованість виникла через бездіяльність позивача. Водночас враховуючи наявний конфлікт сторін та пріоритет найкращих інтересів дитини, добровільне виконання батьківських обов`язків позивачем не здійснювалося, тому вважає, що позов є необґрунтованим та безпідставним.
Позивач подав відповідь на відзив, у якій вказує на те, що твердження відповідача про відсутність дій щодо отримання аліментів є помилковим, оскільки він фактично вживав заходів, включно з надсиланням листа-вимоги 01.07.2025, а також подав судові документи, доводи та докази, які підтверджують його спроби стягнення аліментів за старшого сина. Наголошує, що старший син ОСОБА_5 фактично проживав з батьком після розірвання шлюбу, і до набрання законної сили рішенням про визначення місця проживання дитини позивач не мав можливості самостійно змінити порядок стягнення аліментів, тоді як дії відповідача щодо примусового стягнення коштів на двох дітей та одноразова передача б/в речей сину не свідчать про належне виконання нею обов`язку утримання. Позивач також зазначає, що відповідач не повідомила про своє місцезнаходження, доходи та працевлаштування, ігнорувала спроби контакту, чим ухилялася від сплати аліментів, тому просить суд не брати до уваги заперечення відповідача як необґрунтовані та задовольнити позов у повному обсязі. У відповіді на відзив представник позивача просить суд не приймати заперечення сторони відповідача і задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
ІІ. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 липня 2025 року справу передано судді Балацькій О.Р.
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 04 серпня 2025 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано п`ятиденний строк на усунення недоліків. (а.с. 26-27)
06 серпня 2025 року представником позивача подано заяву про усунення недоліків. (а.с. 29-31)
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 07 серпня 2025 року зазначена позовна заява прийнята до розгляду та відкрите провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 32-33)
Представник відповідача у своєму відзиві заперечує проти задоволення позиву у зв`язку з необґрунтованістю і безпідставністю. (а.с. 43-51)
Від представника позивача надійшла заява про зміну предмета позову, в якій вона просить змінити предмет позову з «стягнути аліменти за минулий період з 02.11.2021 по 01.01.2024 року на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 щомісячно в розмірі 1/4 всіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку» на «частково звільнити ОСОБА_1 від сплати заборгованості по аліментах за період з 02.01.2024 року по 14.11.2024 року в розмірі 23302,25 грн., що становить половину суми заборгованості за вказаний період; стягнути аліменти за минулий період з 02.11.2021 по 13.11.2024 на утримання сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 щомісячно у розмірі 1/4 усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку». (а.с. 52-60)
11.09.2025 рку від представника відповідача надійшла заява про виклик свідків. (а.с. 67)
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 18 вересня 2025 року прийнято заяву представника позивача про зміну предмету позову від 02.09.2025 до позовної заяви від 24.07.2025; здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та задоволено клопотання про виклик свідків. ( а.с. 71-74)
Від представника відповідача надійшло клопотання про долучення доказів, в якій вона просить долучити до матеріалів справи скріншот листування між позивачем та відповідачем, копію відповіді ГУНП в Рівненській області. (а.с. 93-97)
Від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів, в якій вона просить долучити до матеріалів справи копію талону-повідомлення єдиного обліку № 7846 від 20.03.2023, копію акту обстеження умов проживання від 27.10.2025, копію акту оцінки потреб сім`ї з висновком від 29.10.2025, копію характеристики учня ОСОБА_3 № 678 від 24.10.2025, скріншоти сторінки з « ОСОБА_6 ». (а.с. 119)
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 18 листопада 2025 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. (а.с. 123-124) 
ІІІ. Фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, докази.
Суд встановив, що між сторонами склалися спірні правовідносини, пов`язані з виконанням батьківського обов`язку щодо утримання дитини, а також у зв`язку з наявністю та розміром заборгованості зі сплати аліментів, що є предметом судового розгляду у цій справі.
З досліджених безпосередньо в судовому засіданні письмових доказів суд встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 13 квітня 2022 року шлюб між сторонами розірвано. (а.с. 15-16) 
Від шлюбу сторони мають двох спільних синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 ), та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 ). (а.с. 8-9)
15 листопада 2021 року Рівненським міським судом Рівненської області видано судовий наказ у справі № 569/22270/21 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання обох дітей у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 02 листопада 2021 року і до досягнення дітьми повноліття. (а.с. 10)
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 13 квітня 2022 року у справі про розірвання шлюбу шлюб між сторонами розірвано та визначено місце проживання дітей: старшого сина ОСОБА_7 разом із батьком, молодшого сина ОСОБА_8 разом із матір`ю. (а.с. 15-16) Зазначене рішення залишено без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року та постановою Верховного Суду від 12 квітня 2023 року.
З матеріалів справи та пояснень сторін убачається, що починаючи з 2021 року ОСОБА_5 фактично проживає разом із батьком та перебуває на його повному матеріальному забезпеченні. Дана обставина підтверджується актом обстеження умов проживання від 27 жовтня 2025 року (а.с. 111), актом оцінки потреб сім`ї від 29 жовтня 2025 року (а.с. 112), характеристикою навчального закладу (Рівненський ліцей № 11 Рівненської міської ради) від 24.10.2025 року № 678 (а.с. 117).
Згідно з довідкою про склад зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, за адресою АДРЕСА_1 встановлено, що за вказаною адресою проживають ОСОБА_1 (зареєстрований 09.06.1990) та ОСОБА_3 (зареєстрований 15.06.2023).
Водночас всупереч визначення місця проживання старшого сина разом із батьком, стягнення аліментів на підставі судового наказу від 15 листопада 2021 року продовжувалося щодо обох дітей. Однак позивач сплачував кошти у розмірі, який відповідав утриманню молодшого сина, у зв`язку з чим утворилася заборгованість по аліментах у частині стягнення коштів на старшого сина.
07 лютого 2024 року позивач звернувся до суду з позовом про припинення стягнення з нього аліментів на утримання ОСОБА_7 , стягнення аліментів з матері на користь батька та часткове звільнення від заборгованості. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 19 квітня 2024 року у справі № 569/2693/24 позов було задоволено: припинено стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також позивача звільнено від заборгованості по аліментах за період з 02.11.2021 по 01.01.2024, а з відповідачки стягнуто аліменти на користь батька на утримання сина. (а.с. 10-13) Постановою Рівненського апеляційного суду від 14 листопада 2024 року зазначене рішення залишено без змін. (а.с. 14)
Разом з тим, за період з 02 січня 2024 року по 14 листопада 2024 року за позивачем обліковувалася заборгованість зі сплати аліментів, часткове звільнення від якої він просить здійснити згідно з позовними вимогами у цій справі. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що розмір заборгованості за вказаний період становить 46 604 грн. 50 коп., з яких позивач просить звільнити його від сплати 23 302 грн. 25 коп.
Крім того, позивач просить стягнути з відповідачки аліменти за минулий період з 02 листопада 2021 року по 13 листопада 2024 року на утримання старшого сина у розмірі усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.
Позивач та його представник адвокат ОСОБА_9 у судовому засіданні позовні вимоги, викладені у позові та в уточненій позовній заяві, повністю підтримали. На підтвердження вжиття заходів щодо отримання аліментів позивач посилається на направлення відповідачці письмової вимоги, телефонні звернення, спроби врегулювання спору шляхом укладення домовленості, а також на обставини її перебування за межами України після початку повномасштабного вторгнення.
Представник позивача зазначила, що після визначення місця проживання сина ОСОБА_7 разом із батьком дитина фактично та постійно перебуває на повному утриманні батька, тоді як відповідачка, будучи обізнаною про ці обставини, умисно продовжувала ініціювати примусове стягнення аліментів на двох дітей та ухилялася від обов`язку утримання старшого сина. Вказала, що позивач вживав усіх можливих заходів для добровільного врегулювання спору (телефонні звернення, листи, пропозиції укласти договір), однак відповідачка ігнорувала такі ініціативи, приховувала місце проживання за кордоном та фактично не надавала належної матеріальної допомоги дитині. З огляду на надані докази й показання свідків, сторона позивача вважає доведеним факт умисного ухилення відповідачки від сплати аліментів за минулий період та безпідставність подальшого нарахування боргу позивачу, у зв`язку з чим просить частково звільнити його від заборгованості за визначений період та стягнути з відповідачки аліменти на утримання сина за минулий час у заявленому розмірі.
Відповідачка та її представник адвокат Панчелюга К.М. в судовому засіданні підтримали позицію, викладену у відзиві на позовну заяву. Заперечуючи проти позову, зазначають, що відповідачка не ухилялася від виконання обов`язку щодо утримання дитини, намагалася надавати матеріальну допомогу, а позивач не довів належними та допустимими доказами факту вжиття заходів щодо стягнення аліментів у спірний період та умисного ухилення відповідачки від їх сплати.Наголошують на тому, що стягнення аліментів за минулий час можливе, якщо буде вжито всі заходи щодо їх отримання. Також, представник відповідачки вказує на те, що мати ніколи не ухилялася від обов`язку утримання сина.
Представник відповідача заперечила проти задоволення позову та просила відмовити у його задоволенні повністю, посилаючись на відсутність передбачених ч. 2 ст. 191 СК України умов для стягнення аліментів за минулий час. Зазначила, що позивач не довів ані вжиття реальних та належних заходів щодо одержання аліментів у спірний період з 02.11.2021 по 01.01.2024, ані факту умисного ухилення відповідачки від їх сплати. Наголосила, що відповідачка не переховувалася, її місце проживання та контакти були відомі позивачу, вона брала участь у судових процесах, а сам позивач протягом тривалого часу не звертався з відповідним позовом, що свідчить про його пасивну поведінку. Єдиний лист-вимога, на який посилається позивач, датований 2025 роком, тобто після завершення заявленого періоду, і не може підтверджувати вжиття заходів у минулому. Представник також звернув увагу на показання свідків, які підтвердили спроби відповідачки надавати допомогу дитині, що, за його позицією, спростовує твердження про ухилення. З огляду на недоведеність обов`язкових юридичних фактів та невиконання позивачем обов`язку доказування, сторона відповідача вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Свідок ОСОБА_10 , співмешканка відповідача, у судовому засіданні зазначила, що знайома з відповідачем та сином відповідача з 2023 року, близько 2,5 років. Підтвердила факт проживання сина ОСОБА_3 разом з батьком. Зазначила, що позивач сплачував аліменти на обох дітей, проте син ОСОБА_3 проживав з батьком, перебував повністю на його утриманні. Водночас відповідачка передавала одяг, що не відповідав розміру дитини, а також речі незадовільгного стану. Вказує, що між сторонами були постійні конфлікти, виклики поліції.
Свідок ОСОБА_3 , син сторін, зазначив, що проживає з батьком з 2021 року, оскільки це його особисте рішення, батьки проживають окремо, батько його повністю забезпечує. Мати часу з ним не проводить, матеріально не забезпечує. Підтвердив, що мати передавала речі, однак він повертав їх матері.
Свідок ОСОБА_11 , мати відповідачки, у судовому засіданні зазначила, що внук ОСОБА_3 не йде на контакт останні роки. Вважає, що син перебуває під впливом зі сторони батька, оскільки уникає спілкування з нею та не бажає спілкуватися з матір`ю. Зазначає, що відповідачка як матір приїжджала та намагалася бачитися з сином та передавати речі, однак їй перешкоджають бачитись з дитиною.
Свідок ОСОБА_12 , сестра позивача, у судовому засіданні зазначила, що ОСОБА_13 з 2021 року проживає з батьком, оскільки позивач вигнав з житла дружину і сина. Зазначає, що відповідачка піклувалася дітьми, надавала речі, виявляла бажання відкрити платіжну карту та допомогати дитині, однак син відмовляється отримувати допомогу.
З`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши та оцінивши докази з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з огляду на таке.
ІV. Застосовані норми права та мотиви з яких виходить суд при прийнятті рішення.
Стаття 51 Конституції України визначає, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.
Частиною 1 ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Похідний характер означає відсутність пріоритету інтересів батьків над інтересами дитини та переважність права захисту прав дитини, а тому у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин кожної конкретної справи, а вже тільки потім - права батьків. 
Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків («Хант проти України» (HUNT v. UKRAINE), № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року)).
За своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, з ким проживає дитина і який бере активну участь у її вихованні. Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц, від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц, від 14 серпня 2024 року у справі № 760/4661/20).
Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківська, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.
Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають значення.
Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Відповідно до статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.
Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Верховним Судом в постановах від 22 березня 2021 року в справі № 463/2490/17 (провадження 61-18947св19), від 18 травня 2020 року в справі № 215/5867/17 (провадження 61-16955св19), від 09 квітня 2020 року в справі № 199/3429/18 (провадження 61-95св19), від 29 січня 2020 року в справі № 756/14483/18 (провадження 61-14531св19), від 19 грудня 2019 року в справі № 635/6268/18 (провадження 61-11807св19) сформовано правовий висновок, згідно з якого аналіз змісту наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести, що вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.
Судом встановлено, що після визначення місця проживання старшого сина разом із батьком дитина фактично з 2021 року постійно проживає з позивачем та перебуває на його повному матеріальному утриманні. Ця обставина підтверджується письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, а також узгоджується з поясненнями сторін і показаннями свідків.
Обов`язковою умовою для стягнення аліментів на користь одного з батьків або інших законних представників дитини є проживання з нею чи з ним самої дитини, на утримання якої власне і стягуються аліменти (постанова Верховного Суду від 22 листопада 2022 року у справі № 188/1029/19).
Разом із тим, стягнення аліментів на підставі судового наказу від 15 листопада 2021 року продовжувалося щодо обох дітей, що призвело до формального нарахування заборгованості позивачу і після зміни фактичних обставин проживання старшого сина. Суд враховує, що позивач звернувся до суду з вимогами про припинення стягнення аліментів та звільнення від заборгованості, а також те, що частина спірного періоду припадає на час судового перегляду відповідного рішення в апеляційному порядку.
Оцінюючи вимогу про звільнення від заборгованості за період з 02.01.2024 по 14.11.2024, суд виходить із принципів справедливості, розумності та добросовісності, закріплених у цивільному законодавстві, а також із пріоритету найкращих інтересів дитини. Нарахування аліментів на дитину, яка фактично проживає з платником аліментів і перебуває на його утриманні, не відповідає змісту та меті аліментного обов`язку.
Водночас суд враховує, що до моменту набрання законної сили рішенням про припинення стягнення аліментів судовий наказ залишався чинним та підлягав виконанню, а тому повне звільнення від заборгованості за вказаний період не може бути визнане обґрунтованим. З огляду на це, а також беручи до уваги необхідність забезпечення балансу прав та обов`язків обох батьків, суд вважає за можливе частково звільнити позивача від сплати заборгованості у розмірі 23 302 грн. 25 коп., що становить половину нарахованої суми за спірний період.
Щодо позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача аліментів за минулий період з 02.11.2021 по 13.11.2024 на утримання сина, ОСОБА_3 , суд зазначає таке.
Сам по собі факт проживання дитини разом із батьком та її перебування на його утриманні не є безумовною підставою для стягнення аліментів за минулий час. Законодавець пов`язує таку можливість саме з активною поведінкою позивача щодо отримання коштів та наявністю умисного ухилення іншого з батьків.
Суд встановив, що у період з 02.11.2021 по 13.11.2024 позивач не звертався до суду із самостійною вимогою про стягнення аліментів на свою користь до 2024 року, не надав належних і допустимих доказів систематичних письмових вимог чи інших юридично значущих дій, спрямованих на отримання аліментів саме у спірний період. Суд критично оцінює надісланий позивачем відповідачці лист-вимогу про сплату аліментів за минулий період від 01.07.2025 року, оскільки звернення датоване 2025 роком, тобто після закінчення заявленого за аліментами періоду, а тому не може свідчити про вжиття заходів про стягнення аліментів з відповідачки у 2021–2024 роках.
Крім того, матеріали справи не містять належних доказів того, що відповідачка умисно ухилялася від виконання обов`язку щодо утримання дитини. Показання свідків та пояснення сторін свідчать про наявність між сторонами конфлікту та ускладнених відносин, однак такі обставини самі по собі не доводять факту ухилення в розумінні ч. 2 ст. 191 СК України. Судом також враховано, що відповідачка брала участь у судових процесах, її місцезнаходження не було невідомим, а об`єктивних доказів переховування чи відмови від сплати аліментів на вимогу позивача не подано.
З огляду на викладене, у задоволенні позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_2 аліментів за минулий період з 02.11.2021 по 13.11.2024 на утримання сина ОСОБА_3 слід відмовити.
Оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме позовні вимоги у частині звільнення від сплати заборгованості - задовольнити, у частині стягнення аліментів за минулий час - відмовити.
На підставі ст. 194 Сімейного кодексу України, керуючись ст. ст. 3, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд,
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини задовольнити частково.
Частково звільнити ОСОБА_1 від сплати заборгованості за аліментами за період з 02.01.2024 р. по 14.11.2024 р. у розмірі 23 302 грн. 25 коп. (двадцять три тисячі триста дві гривні двадцять п`ять копійок).
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Рівненського апеляційного суду.
Учасники справи:
Позивач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; 
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 .
Повний текст судового рішення складено 26 лютого 2026 року.

Суддя      Ольга БАЛАЦЬКА