Справа № 683/500/26  
1-кп/683/205/2026
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2026 року м. Старокостянтинів

Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області в складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
з участю:
секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
потерпілого ОСОБА_4 ,
представника потерпілого ОСОБА_5 , 
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Старокостянтинові кримінальне провадження №12025243100000493 за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Житомир, Житомирської обл., громадянина України, одруженого, має на утриманні двох малолітніх дітей, військовослужбовця ЗСУ, учасника бойових дій, з середньою освітою, депутатом не обирався, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше не судимого,-
-у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України,-

в с т а н о в и в:

31.08.2025, близько 22 год. 40 хв., ОСОБА_6 , перебуваючи на території гаражного кооперативу «Металіст», що по вул. Миру, 45, м. Старокостянтинів, Хмельницького району, Хмельницької області, помітив незамкнене гаражне приміщення № НОМЕР_1 , яке належить ОСОБА_8 , всередині якого знаходився транспортний засіб - автомобіль марки «BMW» моделі «328I» 2015 року випуску, темно-синього кольору д.н.з. « НОМЕР_2 », VIN-код НОМЕР_3 , що перебуває у законному володінні ОСОБА_4 .
Усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, ОСОБА_6 скориставшись відсутністю власника та відчиненим станом вказаного приміщення, незаконно проник усередину гаража, де, оглянувши внутрішню частину приміщення, помітив на гачку дерев`яної полиці корпус ключа з кільцем до даного автомобіля. В цей час, в останнього, раптово виник злочинний умисел, спрямований на незаконне заволодіння вищевказаним транспортним засобом.
Так, ОСОБА_6 взяв зазначені ключі, після чого підійшов до транспортного засобу марки «BMW» моделі «328I», 2015 року випуску, темно-синього кольору д.н.з. « НОМЕР_2 », який знаходився у тому ж гаражному приміщенні, дверцята якого попередньо не були зачинені, проник до його салону, де вставив їх в замок запалювання та завів двигун автомобіля та незаконно заволодів ним, виїхавши з гаражного приміщення, направився в напрямку центра м. Старокостянтинів, тим самим розпорядившись транспортним засобом на власний розсуд.
Таким чином ОСОБА_6 незаконно заволодів автомобілем марки «BMW» моделі «328I», 2015 року випуску, темно-синього кольору д.н.з. « НОМЕР_2 », VIN-код НОМЕР_3 , який на праві власності належить ОСОБА_4 та спричинив останньому майнової шкоди на загальну суму 543 667 гривень 00 копійок, так як предметом незаконного заволодіння є транспортний засіб, вартість якого у двісті п`ятдесят і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.
Дії обвинуваченого ОСОБА_6 кваліфікуються за ч.3 ст. 289 КК України, як незаконному заволодінні транспортним засобом, вартість якого у двісті п`ятдесят і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.
Обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України визнав повністю та підтвердив вчинення злочину за обставин зазначених вище. Просив суворо не карати. Цивільний позов визнав частково в сумі 100 000 грн., яку погодив з потерпілим.
Потерпілий ОСОБА_4 , в судовому засіданні показав, що залишив свій транспортний засіб марки «BMW» моделі «328I» ОСОБА_9 в гаражному приміщенні кооперативу «Металіст», що по вул. Миру, в м. Старокостянтинів, щоб останній зробив хімчистку автомобіля, однак 01 вересня 2025 року ОСОБА_10 повідомив про відсутність автомобіля в його гаражному приміщенні. Обвинувачений відшкодував йому матеріальну шкоду та просив стягнути з обвинуваченого моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. 
Дослідження інших доказів щодо тих обставин матеріалів кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_6 , які ніким не оспорюються, судом за згодою учасників судового провадження та на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнано недоцільним. Судом з`ясовано, що обвинувачений правильно розуміє зміст фактичних обставин пред`явленого йому обвинувачення, сумнівів у добровільності його позиції немає, а також сторонам роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Висновок суду щодо доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованому йому злочину ґрунтується на даних у судовому засіданні показаннях самого обвинуваченого та потерпілого, оскільки такі є послідовними, логічними, не містять суперечностей, а тому не викликають у суду сумніву щодо їх правдивості.
Суд при визначенні обсягу доказів, що підлягають дослідженню щодо тих обставин, які ніким із учасників кримінального провадження не оспорюються, і немає сумнівів у добровільності їх позиції, обмежився допитом обвинуваченого та потерпілого і оглядом характеризуючих даних щодо обвинуваченого.
Таким чином, суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_6 кваліфіковані правильно за ч.3 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вартість якого у двісті п`ятдесят і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян
Обвинувачений на момент вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення досяг віку, з якого настає кримінальна відповідальність, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психоневропатолога обвинувачений не перебуває.
Тому суд визнає його осудним та таким, який підлягає кримінальній відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення.
При призначенні ОСОБА_6 покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке є особливо тяжким корисливим злочином, особу обвинуваченого, яки має постійне місце проживання, є особою молодого віку, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, учасник бойових дій, військовослужбовець, за місцем проходження військової служби характеризується позитивно, раніше не судимий.
Обставинами, що пом`якшує покарання обвинуваченому є з`явлення із зізнанням, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та відшкодування завданого збитку. 
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому, суд не встановив.
Так, згідно ч. 2 ст. 370 КПК України законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Згідно із ч. 2 ст. 50, ч. 2 ст. 65 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення, призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Отже, кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що покарання, застосоване до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути справедливим, тобто таким, що відповідає як тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, так і конкретним обставинам його вчинення, а також особливостям особистості засудженого.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння.
Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення в санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд у ході призначення покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.
Під особою обвинуваченого в контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду на мету і засади його призначення.
Підставами для судового розсуду в ході призначення покарання є: кримінально-правові відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, у яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, під час врахування пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначення «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК, тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта (постанова об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19 квітня 2022 року (провадження № 51-536кмо20).
За змістом ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
На несправедливість покарання має вказувати істотна (очевидна) диспропорція (порушення рівноваги) між визначеним судом видом та розміром покарання й видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням усіх обставин, що повинні враховуватися під час призначенні покарання.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року у справі № 1-33/2004 покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного; покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Правова держава, вважаючи покарання передусім виправним та превентивним засобом, має використовувати не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи. Обмеження конституційних прав обвинуваченого повинно відповідати принципу пропорційності: інтереси забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та безпеки тощо можуть виправдати правові обмеження прав і свобод тільки в разі адекватності соціально обумовленим цілям.
Санкцією частини 3 статті 289 КК України, передбачено покарання у виді позбавленням волі на строк від восьми до дванадцяти років з конфіскацією майна або без такої.
Відповідно до частини 1 статті 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.
Приписи статті 69 КК України про призначення винній особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виключних випадках. Підставами для застосування цієї статті є встановлення не лише наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Відповідно до висновку Верховного суду від 27.04.2021 року у справі №712/4384/20, однією з обов`язкових умов для застосування до винної особи положень ст.69 КК України є наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання. Суди зобов`язані встановити не лише наявність, а й обґрунтувати, яким чином такі пом`якшуючі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Суд також враховує, що у Постанові від 10.07.2018 року (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69 КК України застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК України.
Тобто для застосування судом положень статті 69 КК України повинні бути встановлені виключні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.
Такий висновок зробив Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду в постанові від 27.04.2021 (справа № 712/4384/20, провадження №51-548км21).
Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_6 під час кримінального провадження з`явився із зізнанням до органу досудового розслідування, показав про обставини, які повністю розкривають та доводять його вину у вчиненому злочині, добровільно, своєю активною поведінкою сприяв розкриттю кримінального правопорушення та з`ясуванню обставин його вчинення, у скоєному щиро розкаявся, дав критичну оцінку своїм злочинним діям, вказав готовність нести кримінальну відповідальність, матеріальну шкоду завдану кримінальним правопорушенням відшкодовано в повному обсязі, беручи до уваги обставини справи, а також особу обвинуваченого, яикий на наркологічному та психіатричному лікарських обліках не перебуває, за місцем проходження військової служби характеризується позитивно, є військовослужбовцем, має на утримані двох малолітніх дітей, а тому суд приходить до висновку, що призначення обвинуваченому мінімального покарання в межах санкції ч.3 ст.289 КК України є несправедливо суворим, у зв`язку з чим, при призначенні покарання суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст.69 КК України і перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення, у виді 5 п`яти років позбавлення волі без конфіскацієї майна.
Поряд з цим, беручи до уваги позицію висловленою прокурором та потеріплим про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням, приймаючи до уваги поведінку обвинуваченого під час розгляду судом кримінального провадження, відсутність даних, які б свідчили про небезпеку для суспільства, суд вважає за можливе застосувати до ОСОБА_6 положення ст.75 КК України та звільнити його від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю три роки, який буде оптимальним, покаже стійкість такого виправлення і неможливість вчинення ним в подальшому інших кримінальних правопорушень.
Дане покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним і пропорційним.
Таким чином, призначення обвинуваченому ОСОБА_6 за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, основного покарання із застосуванням положення ст. 69 КК України, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, і повністю відповідає вимогам статей 65 - 67 КК України.
Вирішуючи цивільний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на таке.
Згідно із ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Згідно із положеннями ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Згідно із приписами ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
За змістом ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Частинами 3 та 4 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам (принцип змагальності).
Вирішуючи питання щодо визначення розміру моральної шкоди, суд виходить з такого.
Відповідно до роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі і розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин зокрема, стану здоров`я потерпілого, тяжкості вимушених змін у його життєвих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
З урахуванням встановлених обставин, враховуючи глибину і характер фізичних, моральних, душевних страждань потерпілого внаслідок викрадення автомобіля, який переніс негативні переживання, які змінили його звичний спосіб життя та потягли за собою тривале нераціональне витрачання життєвого часу, а також враховуючу думку потерпілого, який під час судового розгляду просив стягнути з обвинуваченого моральну шкоду в розмірі 100 000 грн., на яку також погодився обвинувачений, виходячи із засад виваженості, розумності та справедливості, а також того, що моральна шкода не є способом збагачення, суд дійшов висновку про стягнення з винної особи моральної шкоди в розмірі 100 000 грн., що є достатньою сатисфакцією.
Запобіжний захід до обвинуваченого не застосовувався.
В силу ст. 124 КПК України документально підтверджені процесуальні витрати по справі за проведення транспортно – товарознавчої експертизи № СЕ-19/123-28/15638-АВ від 23.10.2025 в сумі 2674 грн. 20 коп. слід стягнути з обвинуваченого на користь держави.
Процесуальні витрати за проведення трасологічної експертизи № СЕ-19/123-25/13213-ТР від 08.09.2025 в сумі 1782 грн. 80 коп., яка надана прокурором, приймаються на рахунок держави, оскільки її висновки не мають доказового значення у справі.
Крім того, суд вважає за необхідне скасувати арешт, накладений, з метою забезпечення збереження речових доказів по справі, на тимчасово вилучене майно, відповідно до ухвали слідчого судді Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 20 жовтня 2025 року на автомобіль марки «BMW» моделі «328 I» темно синього кольору, vin-код НОМЕР_3 , державний реєстраційний НОМЕР_2 та ключ до нього, який належить ОСОБА_4 .
Питання щодо речових доказів необхідно вирішити згідно вимог ч. 9 ст. 100 КПК України.
Керуючись ст. ст. 368, 370, 373, 374 КПК України, суд

у х в а л и в:

ОСОБА_6  визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі без конфіскації майна.
На підставі ст. 75 КК України  ОСОБА_6 звільнити від відбування покарання з випробуванням і встановити йому іспитовий строк тривалістю 3 (три) роки.
На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_6 наступні обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до командира військової частини (начальника військової установи, в якій проходить службу військовослужбовець) або до уповноваженого органу з питань пробації,
- повідомляти командира військової частини (начальника військової установи, в якій проходить службу військовослужбовець) або уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
Відповідно до частини четвертої статті 76 КК України, нагляд за ОСОБА_6 , як військовослужбовцем, звільненим від відбування покарання з випробуванням, покласти на командира в/ч НОМЕР_4 , у разі зміни місця служби - на командира військової частини за новим місцем служби, а у разі звільнення з військової служби контроль за виконанням вироку покласти на уповноважений орган з питань пробації.
Цивільний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6  про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4  моральну шкоду в розмірі 100 000 (сто тисяч) грн.
В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь державного бюджету процесуальні витрати за проведення транспортно – товарознавчої експертизи № СЕ-19/123-28/15638-АВ від 23.10.2025 в сумі 2674 грн. 20 коп.
Накладений арешт за ухвалою слідчого суддіСтарокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 20 жовтня 2025 року на автомобіль марки «BMW» моделі «328 I» темно синього кольору, vin-код НОМЕР_3 , державний реєстраційний НОМЕР_2 та ключ до нього, який належить ОСОБА_4 , скасувати.

Речові докази по справі :
-автомобіль марки «BMW» моделі «328 I» темно синього кольору, vin-код НОМЕР_3 , державний реєстраційний НОМЕР_2 та ключ до нього, який належить ОСОБА_4 , залишити останньому за належністю;
-один дверний замок із ключем до нього, аплікатори із змивом з поверхні засуву металевих воріт гаражного приміщення № НОМЕР_1 , які поміщені до паперових конвертів під № 1,2,3 та., які передані на зберігання до кімнати зберігання речових доказів ВП № 1 Хмельницького РУП ГУ НП в Хмельницькій області, що по вул. Авіаторів, 2 м. Старокостянтинів, Хмельницького району, Хмельницької області, знищити;
-2 (два) DVD-R диски, на яких містяться 8 (вісім) відеозаписів залишити на зберігання при матеріалах кримінального провадження №12025243100000493, які знаходяться в органу досудового розслідування.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку. Апеляційна скарга подається через Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області. 
Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було судом визнано недоцільним, відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку, після його проголошення, негайно вручити обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Суддя: