479/1587/25
2/479/257/26
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и
(заочне)
16 квітня 2026 року смтКриве Озеро 
Кривоозерський районний суд Миколаївської області

в складі: головуючого – судді Репушевської О.В.,
при секретарі судового засідання Рябощук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Криве Озеро в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №479/1587/25 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
представник позивача Першин С.М.,
відповідач ОСОБА_2 ,

в с т а н о в и в :

Позивач в особі представника – адвоката Першина С.М. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, та судових витрат по справі. Обґрунтовуючи вимоги тим, що 23 грудня 2020 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики грошових коштів, згідно умов якого, позивач передав у власність відповідача, а остання прийняла грошові кошти в сумі 30000,00 грн., а також зобов`язалася повернути позивачу таку ж суму грошових коштів до 01 лютого 2021 року. На підтвердження укладання вказаного договору позики, відповідачем була складена письмова розписка від 23 грудня 2020 року. У зв`язку із тим, що відповідач своєчасно суму позики позивачу не повернула, 29 вересня 2025 року він звернувся до неї з письмовою вимогою, проте, відповіді на вказану претензію позивач не отримав, крім цього наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача, суми інфляційних втрат за весь час прострочення в сумі 21727,91 грн. та 3% річних від простроченої суми в сумі 4278,08 грн., а всього 56005,99 грн.. Таким чином, оскільки відповідач належно не виконала своє грошове зобов`язання за вказаним договором позики, а саме в узгоджений сторонами строк не повернула позивачу грошові кошти в сумі 30000,00 грн., останній вимушений звернутися до суду з даним позовом.
Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, згідно заяви позовні вимоги підтримують в повному обсязі, справу розглядати без їх участі, не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідач в судове засідання не з`явилася про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином. Причини неявки суду не повідомила, відзив не надала, тому суд у відповідності до ст.280 ЦПК України, ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Положеннями ч.2 ст.223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову, що відповідає положенням ст.ст.280, 281 ЦПК України.
При цьому, оскільки в судове засідання сторони не з`явились, суд відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, проводить слухання справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Судом встановлено, що відповідно до копії розписки від 23 грудня 2020 року ОСОБА_2 отримала в у борг від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 30000,00 грн. у строк до 01 лютого 2021 року (а.с.13).
Оригінал розписки знаходиться у позивача.
Доказів погашення відповідачем заборгованості суду не надано. 
29 вересня 2025 року позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою, проте відповіді на вказану претензію позивач не отримав (а.с.14).
Відповідно до положень ст.1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.
Положеннями ч.1 ст.1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
В свою чергу, положеннями ч.2 ст.1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За положеннями ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Під час розгляду справи знайшли своє підтвердження доводи позивача про те, що ним було надано у борг відповідачу грошові кошти в сумі 30 000,00 грн., що підтверджується копією розписки від 23 грудня 2020 року, а ОСОБА_2 борг станом на день розгляду справи судом не повернула.
У своїй постанові від 05 вересня 2018 року у справі №756/8630/14- ц Верховний Суд зазначив, що ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.
Згідно положень ст.ст.525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Крім того, відповідно до положень ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
Згідно положень ч.ч.1,2 ст.612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
З матеріалів справи вбачається, що між сторонами дійсно виникли правовідносини позики. Борг за розпискою не повернуто, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про стягнення боргу, ґрунтується на вимогах ст.ст.525, 526, 530, 1046, 1047 ЦК України.
Одночасно із заявленням вимог про повернення суми основного боргу 30000,00 грн., позивач ОСОБА_1 заявив вимогу про стягнення з відповідача суми інфляційних втрат за весь час прострочення в сумі 21727,91 грн., та 3% річних від простроченої суми в сумі 4278,08 грн., а всього 56005,99 грн.(нарахована сума підтверджується розрахунком заборгованості) (а.с.8).
Згідно положень ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом .
Відтак, суд констатує, що позовні вимоги позивача про стягнення як суми основного боргу, так і інфляційних втрат, 3% річних як міри відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, ґрунтується на вимогах закону.
Таким чином, оскільки в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач не виконала своїх зобов`язань за договором позики, що оформлений розпискою, щодо повернення позивачеві суми позики, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги про стягнення на його користь з відповідача суми позики в розмірі 30 000,00 грн., інфляційних втрат, та 3% річних в період з 02 лютого 2021 року по 03 листопада 2025 року, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до положень ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 1211,20 грн..
Вирішуючи вимоги позивача щодо стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн., суд зазначає наступне.
Положеннями ч.ч.1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на професійну правничу допомогу.
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. При цьому, законодавство не наводить форму та вимоги до документа, який підтверджує факт сплати клієнтом адвокатського гонорару.
На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано: Договір №3010/2 про надання правової допомоги від 30 жовтня 2025 року; ордер про надання правничої допомоги серії ВІ №1345594, звіт про виконану роботу від 03 листопада 2025 року, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю.
Таким чином, суд прийшов до висновку, що у відшкодуванні витрат на правничу допомогу слід відмовити з огляду на їх недоведення.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 77-80, 89, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, - задовольнити частково.

Стягнути з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 , суму боргу за договором позики в розмірі 56005,99 грн., та суму сплаченого судового збору у розмірі 1211,20 грн..
У відшкодуванні витрат на правову допомогу - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя :