ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 529/41/25  Номер провадження 22-ц/814/729/26	Головуючий у 1-й інстанції Кириченко О. С.  Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 лютого 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду
цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,
суддів Дорош А.І., Одринської Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник – адвокат Зачепіло Зоряна Ярославівна, на рішення Диканського районного суду Полтавської області від 09 вересня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (далі – ТОВ «Діджи Фінанс») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у сумі 41443,75 грн, понесені судові витрати, а саме судовий збір – 2422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу – 6000,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог ТОВ «Діджи Фінанс» зазначило, що 06 травня 2021 року в особистому кабінеті на сайті Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (далі – ТОВ «Мілоан») ОСОБА_1 подав заявку на отримання кредиту № 3775278. Відповідачу направлено електронним повідомленням (SMS) одноразовий ідентифікатор, при введені якого останній підтвердив прийняття умов кредитного договору від 06 травня 2021 року № 3775278.
Відтак, відповідач уклав договір споживчого кредиту від 06 травня 2021 року №3775278 та на підставі платіжного доручення йому були перераховані кредитні кошти на картковий рахунок в сумі 9500,00 грн.
10 серпня 2021 року згідно умов договору відступлення прав вимоги № 06Т, ТОВ «Мілоан» відступило право вимоги за кредитним договором від 06 травня 2021 року №3775278 на користь ТОВ «Діджи Фінанс», відповідно до якого сума боргу відповідача перед новим кредитором становить 41443,75 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту – 9500,00 грн; заборгованість за відсотками – 30993,75 грн; заборгованість за комісійними винагородами – 950,00 грн.
Короткий зміст судового рішення
Рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 09 вересня 2025 року позовні вимоги ТОВ «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за договором про споживчий кредит від 06 травня 2021 року № 3775278 у загальному розмірі 41443,75 грн, з яких: 9500,00 грн – заборгованість за тілом кредиту; 30993,75 грн – заборгованість за відсотками за користування кредитом; 950,00 грн – заборгованість за комісією за надання кредиту.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» витрати по сплаті судового збору у розмірі 2422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн. 
Судове рішення обґрунтовано тим, що наданими доказами підтверджено факти укладення відповідачем кредитного договору в електронній формі, отримання ним кредитних коштів та невиконання своїх зобов`язань належним чином щодо їх повернення. Також суд визнав доведеним правомірний перехід права вимоги щодо спірних кредитних правовідносин до ТОВ «Діджи Фінанс», а розрахунок заборгованості – належним і не спростованим відповідачем.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
З рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 09 вересня 2025 року не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку, подавши до суду апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Диканського районного суду Полтавської області від 09 вересня 2025 року та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.
Позиції учасників справи
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В обґрунтування своїх вимог відповідач вказує на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а саме на недоведеність факту укладення кредитного договору в електронній формі, відсутність належних доказів отримання кредитних коштів та на необґрунтованість поданого позивачем розрахунку заборгованості.
Також заперечує факт направлення позивачем досудової вимоги про погашення заборгованості та не погоджується з сумою нарахованих процентів.
Щодо відзиву на апеляційну скаргу
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення Диканського районного суду Полтавської області від 09 вересня 2025 року залишити без змін.
Вказує, що доводи апелянта є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, при цьому наголошує на належному підтвердженні факту укладення кредитного договору в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатора, що підтверджується умовами договору та даними інформаційної системи, а факт отримання відповідачем кредитних коштів констатується платіжним дорученням та банківською випискою АБ «Укргазбанк».
Вважає розрахунок заборгованості обґрунтованим, здійсненим відповідно до умов договору та вимог законодавства і не спростованим доказами апелянта.
Також акцентує увагу на відсутності підстав для звільнення відповідача від виконання зобов`язань за кредитним договором.
Щодо відповіді на відзив на апеляційну скаргу
У поданій відповіді на відзив на апеляційну скаргу відповідач просить задовольнити апеляційну скаргу та наполягає, що належні докази укладення кредитного договору відсутні, оскільки надані документи не містять особистого підпису відповідача, а також вказує на факт відсутності підтверджень перерахування кредитних коштів.
Вважає посилання позивача на внутрішні правила кредитування необґрунтованими в зв`язку з недоведеністю, що саме з цими умовами відповідач був ознайомлений.
Також зазначає, що нарахування відсотків після спливу строку кредитування є неправомірним, заявлений розмір заборгованості є завищеним та непропорційним (відсотки суттєво перевищують суму кредиту), а розрахунок боргу та роздруківки з сайту позивача визнає неналежними доказами.
До відповіді на відзив на апеляційну скаргу надає заяву про розгляд справи без участі відповідача.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.
Щодо розгляду справи без виклику сторін
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи, що ціна позову складає 41443,75 грн, що є менше ніж тридцять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, та беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 7 та статті 369 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без виклику сторін в порядку письмового провадження. 
Встановлені обставини справи
Судом першої інстанції встановлено, що 06 травня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит № 3775278 в електронній формі з використанням відповідачем електронного підпису з одноразовим ідентифікатором, на підставі якого відповідач отримав кредит на споживчі потреби в розмірі 9500,00 грн, із строком кредитування на 21 день, тобто до 27 травня 2021 року, проценти за користування кредитом становлять 2493,75 грн (1,25 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом), стандартною (базовою) процентною ставкою за користування кредитом – 5,00 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом, а також із комісією за надання кредиту 950,00 грн (10 % від суми кредиту одноразово) (а.с. 26-29).
Також відповідачем підписано електронним підписом з одноразовим ідентифікатором додатки до вказаного вище кредитного договору, в якому теж були зазначені вище вказані умови надання та повернення кредиту, а саме Графік платежів та Паспорт споживчого кредиту (а.с. 30-31).
06 травня 2021 року ОСОБА_1 отримав за вказаним вище кредитним договором кредитні кошти в розмірі 9500,00 грн на зазначену ним банківську картку № НОМЕР_1 , що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжним дорученням від 06 травня 2021 року № 45551573 про перерахування цих кредитних коштів та наданою АБ «Укргазбанк» на виконання ухвали суду про витребування доказів випискою по картці ОСОБА_1 № НОМЕР_1 (а.с. 33, 118-122).
Із вказаної вище банківської виписки вбачається, що відповідач ОСОБА_1 користувався кредитними коштами (а.с. 122).
10 серпня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» було укладено договір відступлення прав вимоги № 06Т, відповідно до якого ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право вимоги, зокрема, за вищевказаним кредитним договором від 06 травня 2021 року №3775278, боржником за яким є ОСОБА_1 (а.с. 15-19).
Набуття позивачем ТОВ «Діджи Фінанс» права вимоги за зазначеним вище кредитним договором, боржником за яким є ОСОБА_1 , також підтверджується наявними у матеріалах справи копіями Акту приймання-передачі Реєстру прав вимоги, Витягу з Реєстру Боржників до вказаного вище договору відступлення прав вимоги та копіями платіжних інструкцій про оплату ТОВ «Діджи Фінанс» коштів на користь ТОВ «Мілоан» за отримане право вимоги заборгованості за цим договором відступлення прав вимоги (а.с. 12, 19-22, 37-43).
Відповідно до Витягу з Реєстру Боржників до вказаного вище договору відступлення прав вимоги, до позивача перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором від 06 травня 2021 року № 3775278 у загальному розмірі 41443,75 грн, з яких: 9500,00 грн – заборгованість за тілом кредиту, 30993,75 грн – заборгованість за відсотками за користування кредитом, 950,00 грн – заборгованість за комісією за надання кредиту (а.с. 12).
Вказані суми заборгованості підтверджуються також наявними у матеріалах справи відомостями про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором № 3775278, наданими первісним кредитором ТОВ «Мілоан» (а.с. 13).
Додаткових нарахувань з моменту відступлення права вимоги по кредитному договору, позивачем, як новим кредитором, не було здійснено. Всі суми заборгованості за тілом кредиту, відсотками, комісією за надання кредиту були нараховані первісним кредитором – ТОВ «Мілоан».
27 вересня 2024 року ОСОБА_1 було направлено від позивача досудову вимогу щодо необхідності виконання боргових зобов`язань за зазначеним вище кредитним договором, відомості про виконання якої матеріали справи не містять (а.с. 35). З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не погасив заборгованість за кредитним договором ні первісному кредитору, ні позивачу.
Позиція апеляційного суду
Щодо підстав виникнення договірних відносин між сторонами
В частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Приписами частини першої статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої та другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частина друга статті 639 ЦК України передбачає, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
На підставі частини першої статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 та від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму.
Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Статтею 13 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством).
У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Приписами частин четвертої та п`ятої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.
Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилами частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (частина дванадцята статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є: дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»); це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або SMS-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. Після отримання ця комбінація має бути введена особою в спеціальне поле на веб-сторінці, і фактично її введення прирівнюється до підписання договору з боку авторизованої особи.
Без отримання листа на адресу електронної пошти та SMS-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між первісним кредитором та відповідачем не був би укладений.
З урахування викладеного, колегія суддів вважає, що 06 травня 2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан» було досягнуто згоди з усіх істотних умов та в подальшому укладено кредитний договір № 3775278 в електронній формі, який підписано відповідачем у формі одноразового ідентифікатора «R45444» та згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 9500,00 грн.
Щодо факту надання кредитних коштів
Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України. Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України.
Згідно статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: платіжне доручення; платіжна вимога-доручення; розрахунковий чек; платіжна вимога; меморіальний ордер.
Під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним: для платника – з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника; для банку платника – з дати списання коштів з рахунка платника та зарахування на рахунок отримувача в разі їх обслуговування в одному банку або з дати списання коштів з рахунка платника та з кореспондентського рахунка банку платника в разі обслуговування отримувача в іншому банку (пункт 4 статті 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).
З урахуванням наведеного вище, наявна в матеріалах справи копія платіжного доручення від 06 травня 2021 року № 45551573 про перерахування на рахунок ОСОБА_1 коштів в сумі 9500,00 грн згідно договору № 3775278 (а.с. 33) є належним та допустимим доказом на підтвердження ініціювання здійснення переказу грошових коштів ТОВ «Мілоан» відповідачу на умовах визначених договором про споживчий кредит від 06 травня 2021 року № 3775278.
Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналіз зазначеної норми дає підстави дійти висновку, що виписка за картковим рахунком є належним доказом щодо підтвердження перерахування суми за тілом кредиту за кредитним договором.
До аналогічних правових висновків неодноразово приходив Верховний Суд, зокрема у постановах від 16 вересня 2020 року по справі № 200/5647/18, від 28 жовтня 2020 року по справі № 760/7792/14-ц та від 17 грудня 2020 року по справі №278/2177/15-ц.
У матеріалах справи наявна виписка по карті ОСОБА_1 № НОМЕР_1 за період з 06 травня 2021 року по 10 травня 2021 року, яка отримана від АБ «Укргазбанк» на виконання ухвали суду про витребування доказів (а.с. 119-122). Відповідно до вказаної виписки ОСОБА_1 отримав 06 травня 2021 року на банківську картку № НОМЕР_1 кредитні кошти в сумі 9500,00 грн.
Стороною відповідача не надано до суду доказів (зокрема виписки з банківських рахунків відповідача) на підтвердження того, що кредитні кошти у сумі 9500,00 грн не надходили на банківський рахунок ОСОБА_1 .
Таким чином, колегія суддів не бере до уваги твердження відповідача про те, що позивачем не доведено розміру заборгованості, в зв`язку з відсутністю первинних бухгалтерських документів, з огляду на те, що матеріали справи містять достатньо доказів на спростування вищевказаного (договір про споживчий кредит, анкета-заява на кредит, платіжне доручення, виписка по карті). Надавши оцінку зазначеним доказам як кожному окремо, так і в їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про підтвердження вищевказаного розміру заборгованості та відсутність його спростування відповідачем.
Щодо пролонгації строку кредитного договору та правомірності нарахування процентів
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Приписами статті 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За положеннями статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання.
Частина перша статті 527 ЦК України передбачає, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок. Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений термін (строк) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін (строк).
Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
За правилами статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно пункту 1.4. кредитного договору від 06 травня 2021 року термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом – 27 травня 2021 року (а.с. 26).
Відповідно до матеріалів справи встановлено, що строк дії договору, укладеного між сторонами, становить 21 день. Пунктом 1.5.2. договору передбачено, що проценти за користування кредитом становлять 2493,75 грн, які нараховуються за ставкою 1,25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.
Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (пункт 1.6. кредитного договору).
Пунктом 1.7. кредитного договору передбачено, що особливості нарахування процентів визначені пунктами 2.2. та 2.3. цього договору.
Відповідно до пункту 2.2.1. кредитного договору позичальник сплачує Кредитодавцю комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у розмірах, зазначених в пунктах 1.5.1.-1.5.2. договору, в термін (дату) вказаний в пункті 1.4. У випадку якщо Позичальник продовжує строк кредитування вказаний в пункті 1.3. договору, він додатково має сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту, проценти за ставкою визначеною пункті 1.5.2. або проценти за стандартною (базовою) ставкою, визначеною пункті 1.6. договору, в сумі та на умовах визначених пункті 2.3. договору.
Згідно з пунктом 2.2.2. кредитного договору нарахування Кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей передбачених пунктом 2.2.3. договору.
Сторони погодили, що позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли Позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування Позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів (пункт 2.3.1.2. договору).
На підтвердження законності нарахування заборгованості за процентами позивачем до позовної заяви було долучено відомість про щоденні нарахування та погашення по кредитному договору, яка сформована первісним кредитором ТОВ «Мілоан» (а.с. 13).
За таких обставин, умовами кредитного договору сторони передбачили порядок продовження строку кредиту та умови і строк нарахування процентів за користування кредитом. За відсутності доказів повернення відповідачем кредитних коштів та обумовленої суми процентів за користування кредитом до 27 травня 2021 року, відбулося продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування, що свідчить про пролонгацію строку кредитування на стандартних (базових) умовах, як передбачено пунктом 2.3.1.2. кредитного договору.
Згідно витягу з реєстру боржників до договору відступлення прав вимоги від 10 серпня 2021 року № 06Т та відомостей про щоденні нарахування та погашення вбачається, що сума нарахованих відповідачу процентів становить 30993,75 грн.
Як правильно було встановлено судом першої інстанції, за строк кредитування 21 день (до 27 травня 2021 року) позичальником нараховано проценти за користування кредитом, які відповідно до погодженої процентної ставки 1,25 % становлять 2493,75 грн.
ТОВ «Мілоан» з 28 травня 2021 року по 26 липня 2021 року продовжило нарахування процентів за надання кредиту з урахуванням пролонгації на стандартних (базових) умовах, з урахуванням пунктів 1.6. та 2.3.1.2. договору, при цьому розмір нарахованих процентів за цей період, відповідно до погодженої процентної ставки 5,00 %, становив 28500,00 грн.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідач належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання, у встановлений строк кошти позивачу не повернув, внаслідок чого було порушено права позивача та виникла заборгованість.
Крім того, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про виконання відповідачем своїх зобов`язань з повернення коштів за тілом кредиту у строк, визначений договором, тобто в межах строку кредитування до 27 травня 2021 року, тому відповідач продовжив користуватись кредитними коштами, здійснивши пролонгацію кредитного договору, яка відбулась автоматично, що відповідає умовам пункту 2.3.1.2. договору, на строк не більше 60 днів.
Системний аналіз пунктів 1.1.-1.4. кредитного договору щодо порядку та строку кредитування (21 днів), пунктів 2.2.-2.4. кредитного договору щодо пролонгації (на 60 днів), дають підстави для висновку, що термін користування кредитом розпочався 07 травня 2021 року та закінчився 27 травня 2021 року (21 день) і міг бути пролонгований на строк не більше 60 днів, оскільки за вищевказаними погодженими сторонами умовами кредитного договору не передбачено можливість його подальшої пролонгації після 26 липня 2021 року.
З приводу погодження істотних умов договору колегія суддів зазначає наступне.
Приймаючи пропозицію товариства про укладення кредитного договору, позичальник також погодився з усіма додатками та невід`ємними частинами (у т.ч. правилами, паспортом споживчого кредиту та графіком платежів) договору в цілому та підтверджує, що він ознайомлений, погоджується з усіма визначеннями, умовами та змістом, повністю розуміє, зобов`язується неухильно дотримуватись умов кредитного договору та правил надання фінансових кредитів (послуг) товариством, що розміщені на сайті товариства та є невід`ємною частиною цього договору (пункт 6.3. договору).
Встановивши, що в кредитному договорі визначено основні істотні умови, в тому числі розмір процентів, умови кредитування, умови щодо наслідків у разі неповернення коштів, поняття пролонгації, підстави та наслідки її застосування, а також розмір процентів, якщо така буде застосована, ОСОБА_1 погодився на укладення договору саме такого змісту, оцінивши, що умови пунктів 1.6., 2.2.-2.4. та 6.3. кредитного договору відповідають положенням ЦК України, Закону України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про захист прав споживачів».
Доводи апеляційної скарги щодо несправедливості умов кредитного договору та завищеної процентної ставки є безпідставними, адже, підписавши кредитний договір за допомогою електронного підпису одноразового ідентифікатора, відповідач погодився з усіма його умовами, в тому числі з розміром процентної ставки, яка застосовується після пролонгації договору.
Подібний правовий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 25 червня 2025 року у справі № 757/14570/23-ц.
З урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції правомірно визначив розмір процентів за користування кредитом в сумі 30993,75 грн, які нараховані за період з 07 травня 2021 року по 26 липня 2021 року.
Відповідач належними та допустимими доказами вказаний розрахунок заборгованості не спростував, не надав власний розрахунок заборгованості, в цілому просто заперечивши його, у зв`язку з чим колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про недоведеність розміру кредитної заборгованості, в тому числі нарахованої на умовах пролонгації строку кредитування, оскільки матеріали справи містять достатні докази на підтвердження цих обставин.
Щодо відступлення права вимоги
Суд апеляційної інстанції також звертає увагу, що згідно з частинами першої та третьою статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Стаття 516 ЦК України визначає, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
За змістом частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.
У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається (статті 1077-1078 ЦК України).
В постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 905/306/17 Верховний Суд дійшов висновку, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів прав вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі № 334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі № 5026/886/2012 тощо)
Матеріали справи містять договір відступлення прав вимоги від 10 серпня 2021 року № 06Т, укладений між ТОВ «Міолан» та ТОВ «Діджи Фінанс» згідно якого здійснено відступлення права вимоги до боржників за кредитними договорами у відповідних реєстрах (а.с. 12, 15-22). Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем надано докази на підтвердження оплати (платіжні інструкції) за договором про відступлення права вимоги від 10 серпня 2021 року № 06Т (а.с. 37-43).
Відповідно до умов договору кредитор передає (відступає) новому кредиторові за плату, а новий кредитор приймає належні кредиторові права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у реєстрі боржників, укладеними між кредитором і боржниками, таким чином трансформуючи правовий статус ТОВ «Діджи Фінанс» у статус кредитора у відповідному зобов`язанні та підтверджуючи набуття ним права грошової вимоги до відповідача.
Щодо направлення відповідачу досудової вимоги
10 червня 2017 року набрав чинності Закон України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування» (далі - Закон № 1734-VIII), який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон № 1023-XII застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону № 1734-VIII (стаття 11 Закону № 1023-XII у редакції, чинній з 10 червня 2017 року).
Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 1734-VIII споживач - фізична особа, яка уклала або має намір укласти договір про споживчий кредит; споживче кредитування - правовідносини щодо надання, обслуговування та повернення споживчого кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Згідно із частиною четвертою статті 16 Закону № 1734-VIII, у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.
Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.
Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц виснувала, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року), не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а в суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову в частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.
У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду конкретизувала свій правовий висновок, висловлений у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13, вказавши, що суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема, частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року), в якій був установлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.
У справі, що переглядається не ставиться питання щодо дострокового повернення кредитних коштів, а тому доводи апеляційної скарги про те, що відсутні докази направлення відповідачеві вимоги про необхідність сплати заборгованості за кредитним договором не ставить під сумнів правильність рішення суду першої інстанції. 
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як передбачено пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно, об`єктивно та безпосередньо дослідив надані сторонами докази, із дотриманням норм процесуального права, правильно застосував норми матеріального права і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.
Враховуючи наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, відповідно, рішення Диканського районного суду Полтавської області від 09 вересня 2025 року слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Щодо судових витрат
Щодо витрат на професійну правничу допомогу
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача прохав суд, зокрема, стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн.
Відповідно до статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги – це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Так, з матеріалів справи вбачається, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником позивача, разом з відзивом на апеляційну скаргу, було подано до суду: копію договору від 01 листопада 2024 року № 42649746 про надання правової допомоги, згідно якого адвокат Стародуб І.В. приймає на себе зобов`язання надавати юридичну (правову) допомогу для ТОВ «Діджи Фінанс»; додаткову угоду від 30 листопада 2024 року № 3775278 до договору № 42649746 про надання правової допомог від 01 листопада 2024 року, за якою розширено предмет договору в частині внесення обов`язку адвоката здійснювати представництво та захист інтересів клієнта у справі щодо стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 ; акт про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 07 листопада 2025 року відповідно до якого адвокатом проаналізовано чинне законодавство та судову практику на предмет виявлення змін і доповнень, наявних кредитних та платіжних документів, здійснено правовий аналіз обстави спірних правовідносин та надання правових рекомендацій (консультацій) щодо захисту інтересів ТОВ «Діджи Фінанс», складено відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник – адвокат Зачепіло З.Я., на рішення Диканського районного суду Полтавської області від 09 вересня 2025 року у справі № 529/41/25, узгоджено загальну вартість наданих послуг і виконаних робіт за цим договором на суму 6000,00 грн; детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Стародуб І.В., необхідних для надання правничої (правової) допомоги за позовом ТОВ «Діджи Фінанс» щодо стягнення кредитної заборгованості від 07 листопада 2025 року на загальну вартість 6000,00 грн.
Як передбачено частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частина четверта вищевказаної статті передбачає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
За приписами частини п`ятої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
Із змісту частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких, саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Втручання суду у договірні відносини між адвокатом і клієнтом з питань визначення розміру гонорару чи його зменшення можливо лише за умови обґрунтованості та наявності доказів підтвердження невідповідності витрат фактично наданим послугам (постанови Верховного Суд від 20 листопада 2020 року у справі № 910/13071/19 та від 21 квітня 2021 року у справі № 488/1363/17).
Саме на сторону, яка подає клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, а не на суд, покладено обов`язок доказування неспівмірності таких витрат.
Оскільки відповідачем та його представником не надано заперечень щодо витрат на професійну правову допомогу та не заявлено клопотання про зменшення їх розміру з підстав неспівмірності, суд апеляційної інстанції приходить до переконання про відшкодування позивачу понесених ним витрат на оплату професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції у розмірі 6000,00 грн.
Щодо судових витрат в частині судового збору
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат та відсутні підстави для розподілу судових витрат в частині судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 141, 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник – адвокат Зачепіло Зоряна Ярославівна – залишити без задоволення.

Рішення Диканського районного суду Полтавської області від 09 вересня 2025 року – залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» кошти на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, що понесені під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, у розмірі 6000,00 грн. 

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 лютого 2026 року.

Головуючий       В.П. Пікуль

Судді         А.І. Дорош

Т.В. Одринська